124 j. H. fabre: instinktets mysterier 



de skal vende tilbage, linder hver af dem med Lethed 

 sin egen Traad eller en Traad, der tilhører en eller anden 

 af dens Naboer, og som er udspændt vifteformet af den 

 sig spredende Flok, og lidt efter lidt samler den adsplit- 

 tede Stamme sig til en Række paa det fælles Baand, der 

 udgaar fra Reden, og paa sikker Vis stiger den mætte 

 Karavane atter op til sin Bolig. 



Om Dagen, selv om Vinteren, naar det er smukt 

 Vejr, gøres der undertiden lange Udflugter. Man stiger 

 ned ad Træet, man vover sig ned paa Jorden og drager 

 i Procession indtil 50 Skridt bort. Disse Udflugter har 

 ikke til Maal at søge efter Føde, thi Naalene paa deres 

 Føde-Fyr er langt fra opspiste: de afgræssede Grene 

 betyder næsten intet i Forhold til den umaadelige 

 Naalemasse. Desuden æder de absolut intet undtagen 

 i Nattens Mørke. Turisterne har intet andet Maal end 

 at forelage sig en sundhedsmæssig Spadseretur, en Pil- 

 grimsgang til Undersøgelse af de Steder, hvor de senere 

 hen vil grave sig ned i Sandet for at undergaa deres 

 Forvandling. 



Man forstaar jo nok, at de paa disse store Udflugter 

 ikke forsømmer at spinde den Snor, der skal lede dem 

 tilbage. Den er nu mere nødvendig end nogensinde. 

 De bidrager alle til den med deres Spindekirtler, som 

 det ufravigeligt er Reglen, hver Gang de begiver sig paa 

 Vej. Ingen af dem gør et Skridt fremad uden at fæste 

 en Traad, der udgaar fra Læben, paa Vejen. 



Hvis Processionen er af nogen Længde, bliver 

 Baandet tilstrækkelig bredt til at være let at finde, men 

 ikke desto mindre genfjndes det dog ikke uden Tøven 

 paa Hjemturen. Vi maa lægge Mærke til, at Larverne, 

 naar de er paa Marchen, aldrig vender sig om; at gøre 

 omkring paa deres Snor er dem et aldeles ukendt 

 Middel. 



