FYRRENS PROCESSIONSSPINDER 125 



For at komme tilbage til den Vej, de allerede har 

 gennemløbet, maa de altsaa beskrive en Sløjfe, hvis Stør- 

 relse og Bugtninger bestemmes af Togførerens Nykker. 

 Derfra stammer den Famlen og den Omstrejfen, som 

 undertiden tager saa lang Tid, at Flokken maa sove ude. 

 Det hele mangler Alvor og Bestem thed. Man samles, 

 man ordner sig til et Tog og holder sig ubevægelig den 

 ene bag den anden. Imorgen begynder man forfra, 

 snart tidligt, snart sent, men oftere endnu vil den bug- 

 tede Sløjfe straks første Gang støde paa det ledende 

 Baand. Saa snart den første Larve har Skinnen mel- 

 lem sine Fødder, ophører al Usikkerhed, og Toget be- 

 giver sig med hurtige Skridt afsted til Reden. 



Ogsaa ud fra et andet Synspunkt er Nytten af 

 denne af Silke gjorte Vej klar. For at værge sig imod 

 Vinterens Strænghed^ som den maa trodse under sit Ar- 

 bejde, væver Fyrrelarven sig et Skjul, i hvilket den til- 

 bringer de vejrhaarde Timer, de paatvungne Hviledage. 

 Men med de magre Hjælpekilder, som dens Spindekirt- 

 ler byder den, vilde den have vanskeligt ved at beskytte 

 sig i Toppen af en Gren, der ruskes af Stormen. En 

 solid Bolig, som kan modstaa Sneen, Nordostenvinden 

 og Frosttaagerne, fordrer Samarbejde af et stort Antal 

 Larver. Ud af de Smaavæv, som det enkelte Individ 

 omgiver sig med, laver Samfundet et sømmeligt og va- 

 rigt Etablissement. 



Foretagendet tager lang Tid. Hver Aften maa man, 

 naar der er Tid til det, styrke og udvide Reden. De 

 Vandrendes Selskab maa derfor absolut ikke opløse sig, 

 saa længe den daarlige Aarstid og Larvetilstanden varer 

 ved. Men uden særlige Forholdsregler vilde enhver 

 Udflugt om Natten, paa den Tid, da Fodringen tinder 

 Sted, være en Aarsag til Opløsning. I disse Øjeblikke, 

 da Skarens Appetit har Magten, vender man tilbage til 



