126 j. H. fabre: instinktets mysterier 



Individualismen, Larverne spreder sig mere eller min- 

 dre, sætter sig enkeltvis til Rette paa de omgivende 

 Grene og begnaver hver for sig sin Fyrrenaai. Hvor- 

 ledes skal den enkelte efter dette genfinde de andre og 

 de enkelte blive til et Samfund igen? 



De enkelte Individers Traade, som de har efterladt 

 paa Vejen, gør det let muligt. Enhver Larve, hvor langt 

 den saa ogsaa er borte, kommer ved Hjælp af denne 

 Fører tilbage til sine Kammerater uden nogensinde at 

 komme ind paa en forkert Vej. Der samles en Mængde 

 Traade, nogle herfra, nogle derfra, nogle lavt nede fra, 

 nogle højt oppe fra, og snart samler den adspredte 

 Legion sig igen til en Gruppe. Silketraaden er mere 

 end et Middel til at finde Vej, den er det selskabelige 

 Baand, det Næt, der holder Samfundets Medlemmer 

 uløseligt forenede. 



I Spidsen for hele Processionen, hvad enten den er 

 lang eller kort, gaar der en første Larve, som jeg vil 

 kalde Marschhøvdingen, Rækkens Høvding, omend- 

 skont Benævnelsen Høvding, som jeg har brugt i Mangel 

 af noget bedre, er lidt uheldig. Thi intet udmær- 

 ker den i Virkeligheden fra de andre, den tilfældige 

 Ordning har bragt den i første Række, det er det hele. 

 Hos Processionslarverne er enhver Anfører en Lykke- 

 ridder. Den, der i Øjeblikket er Høvding, er den le- 

 dende, men om lidt vil han maaske selv blive ledet, hvis 

 Rækken deler sig paa Grund af en eller anden Hæn- 

 delse, og samler sig igen i en anden Orden. 



Dens midlertidige Hverv giver den en Stilling 

 for sig. Medens de andre passivt følger efter i lige 

 Række, sætter den. Anføreren, sig i Gang og kaster med 

 en pludselig Bevægelse sin Forkrøp snart til den ene, 

 snart til den anden Side. Den s}Ties at undersøge For- 

 holdene, alt medens den skrider frem. Undersøger den 



