128 j. H. fabre: instinktets mysterier 



med sig: den vælger Vej og leder, eller rettere, den for- 

 søger sig frem, den famler sig frem. 



Brud paa Silkebaandet har næppe større Betydning. 

 Jeg tager en Larve bort omtrent ved Rækkens Midte, 

 og med en Saks klipper jeg, for ikke at bringe For- 

 styrrelse i Rækken, det Stykke Baand over, som den 

 indtog, og fjærner det til sidste Traad. Som Følge af 

 dette Brud faar Processionen to Marchledere, som er 

 uafhængige af hinanden. Det er muligt, at den bågeste 

 af dem naar at genforene sig med den forreste Række, 

 fra hvilken den kun er skilt ved et lille Mellemrum, og 

 i saa Fald vender Forholdene tilbage til den tidligere 

 Ordning. 



Det er dog endnu hyppigere, at de to Dele ikke for- 

 ener sig igen, og i saa Tilfælde er der to bestemt for- 

 skellige Processioner, som gaar hver i sin Retning 

 videre frem, fjærnende sig fra hinanden. Men til Trods 

 for alt vil baade den ene og den anden vende tilbage 

 til Reden, idet de før eller senere, ved at blive ved at 

 vandre om, genfinder det ledende Baand ovenover Brud- 

 stedet. 



Disse to Forsøg har kun middelmaadig Interesse, 

 men jeg har udtænkt et andet, der er frugtbart paa 

 Muligheder. Jeg foresætter mig at faa Larverne til at 

 beskrive en lukket Kreds efter at have tilintetgjort de 

 Baand, der knytter sig til denne og kunde føre til en 

 Skiften Vej. Lokomotivet følger sin uforanderlige 

 Linie, saa længe der ikke kommer et Sporskifte i Vejen, 

 som fører over paa en Sidebane. Vil Processions- 

 larverne, der stadig finder Silkeskinnen fri foran dem 

 uden Sidespor nogetsteds, holde sig paa samme Spor, 

 vil de vedblive at gaa ad en Vej, som aldrig ender? Det 

 gælder om ved Kunst at tilvejebringe en saadan Vej, 

 som er ukendt under almindelige Forhold. 



