FYRRENS PKOCESSIONSSPINDER 131 



som senere maaske kunde blive en Aarsag til Fejl, gned 

 med Omhu Pottens Sider over og fik enhver Traad, der 

 var udspændt paa Vejen af Larverne, bort. Da disse 

 Forberedelser var forbi, ventede der os et snurrigt Skue. 



Der er ikke mere nogen Fører i den uafbrudte, 

 cirkulære Procession. Enhver Larve har sin Formand 

 foran sig, som den følger efter og er nøjagtigt i Hælene 

 paa, ledet af Silkesporet, som er et Resultat af alles 

 Arbejde, og den følges af en Kammerat, som slutter 

 sig til den med samme Nøjagtighed. Og dette gentager 

 sig uforanderligt i hele Kædens Udstrækning. Ingen 

 kommanderer eller indvirker paa Sporet ved sine Ind- 

 fald, alle adlyder de i Tillid til den Fører, som normalt 

 skulde aabne Toget, men som i Virkeligheden er faldet 

 bort ved mit Kunstgreb. 



Fra den første Tur rundt paa Pottens Rand er 

 Silkeskinnen bleven lagt paa Plads, og den er hurtigt 

 blevet omdannet til et smalt Baand af den Procession, 

 som uophørligt udsavler sin Traad paa Vejen. Denne 

 Skinne løber tilbage i sig selv og er uden Forgreninger, 

 idet min Kost har tilintetgjort alle saadanne. Hvad vil 

 Larverne gøre paa denne skuffende, lukkede Sti? Vil 

 de gaa rundt i det uendelige, indtil de har udtømt deres 

 Kræfter? 



Den gamle Skolastiker fortæller os om Buridans 

 Æsel, den berømte Dumrian, som var stillet mellem to 

 Knipper Havre og døde af Sult, fordi det var ude af 

 Stand til at bestemme sig for det ene eller andet af dem 

 og derved bryde Ligevægten mellem de to lige store Fri- 

 stelser, der drog i modsat Retning. Man har haanet det 

 værdige Dyr. Men dette Æsel, der ikke var mere dumt 

 end Dyr af andre Arter, svarede i Virkeligheden paa 

 denne Logikens Snare ved at holde Gilde paa begge de 

 to Knipper. Havde mine Larver lidt af dens Aand? 



9* 



