132 j. H. fabre: instinktets mysterier 



Vilde de efter gentagne Forsøg bryde deres lukkede 

 Kreds' Ligevægt, som holdt dem inde paa en Vej uden 

 Udgang? Eller vilde de bestemme sig til at vige af til 

 den ene eller den anden Side, den eneste Maade, paa 

 hvilken de kan naa deres Knippe, den grønne Gren, som 

 findes lige i Nærheden, kmi et Par Skridt borte? 



Jeg troede det sidste, men jeg tog Fejl. Jeg sagde 

 tii mig selv: Processionen vil vedblive at gaa rundt en 

 Tidlang, en Time, to Timer maaske, men derefter vil 

 den overbevise sig om sin Fejltagelse. Den vildledende 

 Vej vil blive forladt, og Nedstigningen vil gaa for sig 

 et eller andet Sted, ligegyldig hvor. At blive der oppe 

 udsat for Sult og uden Ly, naar intet forhindrer dem 

 fra at gaa ned, syntes mig at være en usandsynlig Dum- 

 hed. Men Kendsgerningerne paatvang mig, hvad jeg 

 ikke havde troet; lad mig berette derom i Enkelthederne. 



Den 30te Januar henimod Middagstid begyndte 

 Processionen i udmærket Vejr. Larverne gik med regel- 

 mæssige Skridt, enhver stødende op til Bagen af sin For- 

 gænger. Den ubrudte Kæde udelukkede, at der var en 

 Fører, som forandrede Retning, og alle fulgte mekanisk 

 deres Omkreds lige saa trofast som Viserne paa en Ur- 

 skive. Rækken uden Hoved har ikke mere Frihed, ikke 

 mere Villie, den er bleven til et Maskineri. Og dette 

 varer Timer og atter Timer igennem. Udfaldet over- 

 gik, og det i høj Grad, mine dristigste Forventninger. 

 Jeg blev forbavset derover, eller rettere sagt, jeg blev 

 forbløffet. 



Imidlertid gjorde de mangfoldige Omgange den op- 

 rindelige Skinne til et pragtfuldt Baand af et Par Milli- 

 meters Bredde, det var let for mig al se dette skinne 

 frem paa Pottens rødlige Bund. Dagen er snart henrun- 

 det, og der er endnu ikke foregaaet nogen Forandring i 

 Sporets Beliggenhed. Et slaaende Bevis bekræfter dette. 



