134 j. H. fabre: instinktets mysterier 



Det var en Fejltagelse af mig. Jeg tilskrev dem lor 

 meget, idet jeg tildelte dem det uklare Glimt af For- 

 nuft, som man skulde synes, at Plagerne fra en Mave i 

 Kvide maatte vække. Ved Solopgang aflægger jeg et Be- 

 søg hos dem. De staar i Linie som Dagen i Forvejen, 

 men ubevægelige. Da Varmen saa smaat vender lil- 

 bage, ryster de deres Stivhed af sig, de genoplives og 

 sætter sig i Gang igen. Den cirkulære Procession be- 

 gynder paa ny, ganske som den, jeg allerede har set; 

 der er hverken mere eller mindre at notere om deres 

 maskinmæssige Stædighed. 



Denne Gang er Natten raa. En stærk Frost er ind- 

 trufTet, som blev varslet af Larverne i Haven Aftenen 

 forud, idet de nægtede at gaa ud til Trods for Vejr- 

 tegn, af hvilke mine stumpe Sanser troede at erkende 

 en Forlængelse af det smukke Vejr. Ved Daggry glim- 

 rede Rosmarinalléerne af Rimfrost, og for anden Gang 

 i dette Aar blev det streng Frost. Havens store Vand- 

 bassin blev isbelagt i hele sin Udstrækning. Hvad gjorde 

 Larverne i Drivhuset? Lad os se! 



De er alle indelukket i deres Reder paa de haard- 

 nakkede Logerende paa Pottens Rand nær, som syn- 

 tes at have tilbragt en meget slem Nat uden alt Ly. Jeg 

 finder dem grupperet i to Hobe uden nogensomhelst 

 Orden. Saaledes klumpet sammen, den ene trykket 

 ind imod den anden, synes de at have lidt mindre af 

 Kulden. 



Ulykken er god for noget. Nattens Raahed har 

 brudt Ringen i to Stykker, hvoraf der maaske kan frem- 

 gaa en Mulighed for Frelse. Det gælder for hver af de 

 genoplivede Grupper, der har sat sig i Gang igen. om at 

 finde en Fører for Toget, som, da han ikke har at 

 følge en forudgaaende Larve, har nogen Frihed i sine 

 Bevægelser og kan lade sin Række dreje ud af den slagne 



