136 j. H. fabre: instinktets mysterier 



Side af denne ned paa Jorden i Potten. Seks andre 

 følger den, men ikke flere. Maaske er Resten af Flokken, 

 der ikke er kommen ret til Kræfter efter Nattens Stiv- 

 hed, for doven til at sætte sig i Bevægelse. 



Denne korte Opsættelse har en Tilbagevenden til 

 de tidligere Vaner til Følge. Man begiver sig ind paa 

 Silkesporet, og Rundmarschen begynder igen, denne 

 Gang i Form af en brudt Ring. løvrigt er der intet For- 

 søg paa noget nyt at spore fra den Førers Side, som dette 

 Brud har sat i Spidsen; der frembyder sig endelig en 

 Mulighed for at komme bort fra denne fortryllede Cir- 

 kel, men den forstaar ikke at drage Nytte af den. 



Hvad de Larver angaar, som er trængt ind i det 

 indre af Potten, er deres Skæbne ikke bleven bedre. 

 De klatrer op i Toppen af Palmen, et Bytte for stærk 

 Sult og paa Søgen efter Føde. De fmder intet heraf 

 efter deres Smag, de vender tilbage ad samme Vej, idet 

 de følger den Traad, de lod tilbage paa Vejen, de klatrer 

 op ad Urtepottens indvendige Kant, de genfinder Pro- 

 cessionen, til hvilken de slutter sig uden at ængstes 

 yderligere over Situationen. Nu er Ringen igen hel. og 

 del gaar paany videre i Cirkel. 



Naar vil dog Befrielsen komme? En vis Legende 

 beretter om nogle stakkels Sjæle, som er bleven slæbt 

 med i en Rundgang uden Ende, indtil den djævelske 

 Fortryllelse blev brudt ved en Draabe Vie vand. Hvil- 

 ken Draabe vil Lykken kaste paa mine Processions- 

 larver for at opløse deres Cirkel og føre dem tilbage til 

 Reden? Jeg kan kun se to Midler til at besværge 

 Skæbnen og til at bryde Rundgangen. Disse to Midler 

 er to pinagtige Forsøg. En forunderlig Sammenkæden 

 af Aarsag og Virkning: af Smerte og Elendighed vil der 

 fremgaa noget godt. 



Først Sammentrækningen paa Grund af Frosten. 

 Larverne samler sig, naar denne indtræder. uden be- 



