FYRRENS FROCESSiONSSPINDKR l.'J7 



stemt Orden, nogle klumper sig sammen paa Vejen, 

 andre, og det de fleste, udenfor denne. Blandt disse 

 sidste vil der maaske tor eller senere lindes nogle re- 

 voiutionære, som toragter de slagne Veje og vil betræde 

 en ny Vej, som fører Flokken til dens Bolig. Vi har 

 nys set et Eksempel herpaa. Syv trængte ind i Urte- 

 pottens Indre og besteg Palmen. Et Forsøg iiden Re- 

 sultat ganske vist, men dog et Forsøg. For at have 

 fuldt ud Held med sig, vilde det være nok at vandre 

 ned ad Urtepottens modsatte Side. En Mulighed af 

 to, det er meget. En anden Gang gaar det maaske 

 bedre. 



For det andet Slappelsen som Følge af Træthed paa 

 Grund af Omvandringen, Udmattelsen paa Grund af 

 Sult. Nu standser en af dem, som er udmattet, den kan 

 ikke mere. Foran den standsede fortsætter Proces- 

 sionen endnu lidt. Rækkerne trækker sig sammen, der 

 opstaar et Gab imellem dem. Larven, der var Aarsag til 

 Bruddet, bliver, efter at være kommen til sig selv igen 

 og have optaget Marschen, Fører, da den nu ikke har 

 nogen foran sig. Der behøves kun, at den gør et svagt 

 Tilløb til at frigøre sig, for at den skal kaste Flok- 

 ken ind paa en ny Vej, som maaske bliver den frel- 

 sende Sti. 



Kort sagt, der behøves kun en Gliden af Sporet for 

 at hjælpe Processionslarvernes Tog ud af Forlegen- 

 heden, i Modsætning til, hvad der er Tilfældet med vore 

 Jærnbanetog. Denne Bringen bort fra Vejen afhænger 

 af Marschhøvdingens Indfald, den alene er i Stand til 

 at vige af til Højre eller Venstre, og denne Høvding 

 mangler jo ganske, saa længe Ringen er ubrudt. Brudet 

 paa Cirkelen endelig, den eneste lykkelige Mulighed, er 

 Resultatet af en forvirret Standsning, til hvilken Grun- 

 den først og fremmest er et Overman 1 af Træthed eller 

 af Kulde. 



