FYRRENS FROCESSIONSSPINDER 141 



snart der indtræder det mindsle uventede. Jeg spørger 

 mig selv, om Processionslarverne ikke snarere er bleven 

 saa længe der oppe paa Grund af Vanskelighederne og 

 Farerne ved en Nedstigning, end paa Grund af Mangel 

 paa Klarhed i deres fattige Intelligens. Kendsgernin- 

 gerne svarer: Nedstigningen er lige saa let som Opstig- 

 n in gen. 



Larven har en meget smidig Ryg, der er i Stand til 

 at omklamre fremspringende Partier, til at lade den glide 

 nedad. Den gaar med lige Lethed, hvad enten den følger 

 en lodret eller en vandret Linie, med Ryggen nedad og 

 med Ryggen opad. Og forøvrigt begi ver den sig ikke 

 paa Vej, før den har fæstet sin Traad til Underlaget. 

 Med en saadan Støtte mellem Fødderne, behøver den 

 ikke at frygte noget Fald, ligegyldigt i hvilken Stilling 

 den befinder sig. 



Jeg har haft Beviset for Øje gennem hele to Dage. 

 Sporet, lad os genlage det, bøjede sig to Gange, i Stedet 

 for at holde sig i et og samme Plan; det dykkede et Sted 

 ned under Urtepottens Randkrans og steg op igen et lille 

 Stykke længere henne. Paa et Stykke af Vejen van- 

 drede Processionen altsaa paa Randens Underflade, og 

 denne omvendte Stilling er saa lidt ubekvem, saa lidt far- 

 lig, at den gentog sig for hver Tur for alle Larverne 

 fra Begyndelsen til Enden. 



Det er altsaa umuligt at tale om Frygt for at træde 

 fejl paa Randen af Kanten, der er skarpt krummet 

 langs hele Afbøjningslinien. Larverne, der er i Knibe, 

 udsultede, uden Ly, gennemtrængte af Nattens Kulde, 

 forbliver stædigt paa det Silkebaand, som de har gen- 

 nemskredet Hundrede og atter Hundrede Gange, fordi 

 de mangler det Spor af Fornuftens Lys, som skulde 

 raade dem til at forlade det. 



Erfaring og Eftertanke er ikke deres Sag. En Vej 



