EDDERKOPPERNE 143 



menneskers Selskab, tager vi vor Tiltliigt til Dyrenes 

 uden altid at tabe ved F^orandringen. 



Jeg lider, Gud være lovet, ikke al" den Melankoli, 

 som skyldes Ophold i en Kælder, min Ensomhed er op- 

 livet af Lys og Grønt. Jeg bivaaner, naar som helst det 

 lyster mig. Markens store Festligheder, jeg lytter til Dros- 

 lens Sang og Faarekyllingernes Symfoni, og mit ven- 

 skabelige Samkvem med Edderkoppen er mærket af 

 endnu større Hengivenhed end den unge Typografs. Jeg 

 giver den Adgang til mit Studereværelse, jeg gør Plads 

 for den mellem mine Bøger, jeg anbringer den i Solen i 

 min Vindueskarm, og jeg besøger den flittigt i dens Hjem 

 ude i Marken. Hensigten med vor Forbindelse er ikke 

 den at skabe en Udvej til at slippe bort fra Livets smaa 

 Viderværdigheder, fra de Naalestik, af hvilke jeg ligesom 

 andre Mennesker har min Andel, en meget rigelig Andel 

 i Sandhed, men jeg agter at forelægge Edderkoppen en 

 Hoben Spørgsmaal, som den til Tider nedlader sig til at 

 besvare. 



Til hvilke skønne Problemer giver ikke den Vane 

 at besøge den flittigt Anledning! Til at give dem Udtryk 

 i Ord vilde den vidunderlige Kunst, som den lille Bog- 

 trykker tilegnede sig, ikke være for meget. Man burde 

 dertil have Michelets Pen, og jeg har kun en simpel 

 Stump Blyant. Lad os alligevel gøre et Forsøg, Sand- 

 heden er stedse skøn, selv naar den er fattigt klædt. 



Den kraftigste af Edderkopperne i min Egn er 

 Lycosaen fra Narbonne eller den sortbugede Tarantel, 

 der er prydet med sort Fløjl paa sin Underside, først og 

 fremmest under Bugen, stribet med Brunt paa sin Bag- 

 krop og graat og hvidt ringet paa sine Ben. De øde, 

 stenede Strøg med en Timianvegetation, der er for- 

 brændt af Solen, er dens foretrukne Opholdssteder. I 

 mit Harma-Laboratorium lindes der godt og vel en 



