146 J. H. FABRK. INSTINKTETS MYSTERIER 



Et stort Lerfad, et Spand dybt, fyldes med rød og 

 leret Jord, rig paa Smaasten, ganske som den, der findes 

 der, hvor Lycosaen holder til. Tilstrækkelig fugtet til 

 at gøre Jorden til en Dejg, bliver den kunstige Jord- 

 bund dynget Lag for Lag op omkring et centralt Rør 

 af samme Kaliber som Dyrets naturlige Jordbo. Naar 

 Beholderen er fuld til Randen, trækker jeg Røret, som 

 efterlader sig en gabende, lodret Brønd, op, og vi har 

 saaledes opnaaet at faa en Bolig, der kan træde i Stedet 

 for den ude paa aaben Mark. 



At finde en Eneboer til denne Bolig kræver et 

 Strejftog ud i Naboskabet. Lycosaen, der er smidt ud 

 af sin rette Bolig, som jeg har vendt op og ned paa ved 

 Hjælp af min Spadserestok, og er bleven sat i Besid- 

 delse af sit kunstige Herberg, gaar snart ned i dette. 

 Den forlader det ikke igen og giver sig ikke til at søge 

 sig et bedre andetsteds. En stor Klokke af Metaltraads- 

 næt bliver sat paa Jordbunden i Lerkarret og forhin- 

 drer Flugt. 



For øvrigt kræver det at passe paa den ingen 

 synderlig Opmærksoinhed. Fangen, der er fuldt til- 

 freds med sin nye Bolig, savner ikke sit naturlige 

 Jordhul, og der gøres ikke fra dens Side noget 

 Forsøg paa at flygte. Jeg maa dog ikke undladé at 

 sige, at ethvert Jordhul kun bør have en Indbygger. 

 Lycosaen er meget ufordragelig; for den er en Nabo et 

 Stykke Vildt, som den spiser uden Betænkning, naar den 

 er i Besiddelse af den stærkeres Ret. I Begyndelsen, da 

 jeg ikke vidste Besked med denne vilde Utaalsomhed, 

 der er endnu bitrere i Yngletiden, saa jeg de frygteligste 

 Fraadserier foregaa under mine for stærkt befolkede 

 Klokker. Jeg vil senere faa Lejlighed til at berette om 

 disse Drarnaer. 



Lad os først se paa de isolerede Lycosaer. De giver 

 sig ikke til at rette paa den Bolig, som jeg har formet 



