EDDERKOPPEKNE 149 



Edderkoppen i Stand til at oplore et saadant Monu- 

 ment. 



Jeg behøver ikke at sige, al Lycosaen ikke svælger 

 i saadan pragtfuld Arkitektur, naar den er i Frihed ude 

 paa vore golde Ødemarker. Jeg har anført Grunden her- 

 til: den er for meget Indesidder til at gaa ud og søge 

 efter Materiale, den gør Brug af de begrænsede Hjælpe- 

 kilder, som den tinder omkring sig. Smaa Jordklum- 

 per, smaa Stenstumper, nogle faa Kviste og visne Græs- 

 blade, det er alt eller næsten alt. Hvorfor dens Værk 

 da ogsaa i Almindelighed er grumme beskedent og 

 indskrænket til et Brystværn, som med Nød og Næppe 

 tiltrækker sig Opmærksomheden. 



Mine Fanger lærer os. at Lycosaen tinder Glæde 

 ved at opføre høje Taarne, naar der er Byggeemner og 

 fremfor alt Tekstil-Materiale nok, som fjærner al Frygt 

 for Jordskred. Den forstaar den Kunst at bygge Taarne 

 og gør Brug af den, saa ofte den er i Besiddelse af 

 Midleme dertil. 



Hvad Nytte er denne Bygning til? Mine Lerkruk- 

 ker fortæller os det. Skont Lycosaen er en Ynder af 

 Parforcejagt, saa længe den ikke har tåget fast Bo, 

 foretrækker den, naar den en Gang har bosat sig, at 

 ligge paa Lur og vente paa sit Bytte. Hver Dag ser jeg, 

 naar Heden er stærkest, mine Fanger komme langsomt 

 op fra Jorden og sætte sig til Rette støttende sig til 

 deres uldne Kastels Ringmur. De er da virkelig stor- 

 artede i deres statelige Alvor. Med deres svulmende 

 Bagkrop gemt i Aabningen, med deres Hoved uden for 

 denne, med deres glasagtige, stift stirrende Øjne, med 

 Benene samlede til Spring, venter de Time efter Time, 

 uden en Bevægelse, badende sig vellystigt i Solens 

 Stranter. 



Skulde det ske, at en Lækkerbidsken, der er efter 

 dens Smag, kommer forbi, styrter Lureren sig over den 



