154 j. H. fabre: instinktets mysterier 



det snart gjort at bringe den tilbage paa sin Plads. 

 Spindevorterne berører den et eller andet Sted, det er 

 tilstrækkeligt, paa et Øjeblik er Vedhængningen bragt i 

 Stand igen. 



Naar Arbejdet med Ægpillen er endt, slaar visse 

 Eksemplarer sig løs; de vil se noget af Omegnen, 

 inden de endelig lukker sig inde. Det er dem, man 

 undertiden træfTer flakkende om uden Med og Maal og 

 slæbende paa deres Ægpose. Før eller senere begiver 

 disse Vagabonder sig imidlertid tilbage til deres Bolig, 

 og August Maaned er ikke til Ende, før Sondering med 

 et Halmstråa faar en Moder med sit Æg-Vedhæng til at 

 komme frem af ethvert Jordbo. Jeg kan da skaffe mig 

 saa mange, jeg ønsker, og anstille visse Forsøg af meget 

 stor Interesse med dem. 



Del er et Syn, der er værd at se, naar en Lycosa 

 slæber sin Skal efter sig uden nogensinde at forlade 

 den hverken om Dagen eller om Natten, sovende saavel 

 som Vaagen, og forsvarer den med en Kækhed, som 

 ikke kan andet end imponere. Prøver jeg paa at tåge 

 Sækken fra den, trykker den den fortvivlet imod sit 

 Bryst og styrter sig imod min Pincet, idet den bider i 

 den med sine giitige Kindbakker. Jeg kan høre, hvor- 

 ledes disse Dolke skratter imod Jærnet, og den vikle 

 ikke lade sig berøve Ægsækken uden at hævne sig, 

 hvis mine Fingre ikke var væbnet med et Redskab. 

 Idet jeg trækker og rusker i Enden af Pincetten, tager 

 jeg Pillen fra Lycosaen, der protesterer rasende. Jeg 

 tilkaster den i Stedet en, der tilhører en anden Lycosa. 

 Den bliver straks grebet af Kindbakkerne og omslynget 

 af Fødderne, hvorpaa den bliver ophængt ved en 

 Traad til Spindevorterne. Om en andens eller dens egen 

 er ganske det samme for Edderkoppen, som stolt fj?er- 

 ner sig med den fremmede Sæk. Hvilket var at forudse. 



