150 j. H. fabhk: instinktets mysterier 



Gang anbragl paa Overfladen i Lerkarret. Skulde Ed- 

 derkoppen kunne kende, hvad der tilhører den? Fjolset 

 er ikke i Stand dertil. Den stja-ter sig iltert frem og 

 griber tilfældigt, snart sin Ejendom, snart mit falske 

 Produkt. Hvad den faar fat paa ved sit første Angreb 

 er godt Bytte, som den straks tilegner sig. 



Hvis jeg forøger Korkkuglernes Antal, hvis jeg ta- 

 ger fire eller fem saadanne, og anbringer den rette Pille 

 imeliem dem, er del sjældent, at Edderkoppen griber sin 

 Ejendom. Der tinder ingen Undersøgelse, ingen Udvæl- 

 gelse Sted. Hvad den tilfældigvis slaar ned paa, behol- 

 der den, enten det saa er godt eller ondt. Naar den 

 kunstige Korkpille er tilstede i størst Antal, er det og- 

 saa den, som Edderkoppen hyppigst bemægtiger sig. 

 Denne Lycosaens Dumhed forbløffer mig. Skulde Dy- 

 ret lade sig narre af Korkens Blødhed? Jeg erstatter 

 Korkkuglerne med Bomuldsklumper eller Papirskugler, 

 som nogle Traadbaand binder sammen i deres runde 

 Form. Saavei de første som de sidste bliver tåget for 

 gode Varer istedetfor den ægte Sæk, som jeg har f jærnet. 



Skulde dette Bedrag skyldes Korkens lyse Kulør, 

 som ligner Silkekuglens Farve, naar den er tilsmudset 

 med en Smule Jord, eller Papirets og Bomuldens hvide 

 Farve, som er overensstemmende med den rene Pilles 

 Kulør? Jeg giver Lycosaen i Stedet for dens egen Frem- 

 bringelse en Klump Silketraad af en smuk, rød Farve, 

 den mest iøjnefaldende af alle Farver. Denne ejen- 

 dommelige Pille modtages og vogtes ikke mindre skin- 

 sygt end de andre. 



Familien. 



Lycosaen bærer sin Ægsæk tre Uger eller mere hæn- 

 gende ved sine Spindevorter. Læseren vil huske de 

 Forsøg, jeg har fortalt om i forrige Kapitel, i Særde- 



