KDDERKOPPKRNK 157 



leshed det med Korkkuglen og Traadklumpen, der saa 

 dumt blev grebet i Stedet for den rigtige Pille. Nu 

 vel. denne saa dumme Moder, der var tilfreds med alt, 

 hvad der rørte ved hendes Fødder, vil forbavse os ved 

 sin Opofrelse. 



Hvad enten hun kommer op fra sin Brønd for at 

 støtte sig til dens Hand og lade sig båge af Solen, eller 

 hun pludseligt styrter sig ned i sin Kælder, naar der er 

 F^are paa Færde, eller hun endelig flakker om, inden hun 

 sætter fast Bo, aldrig forlader hun sin kære Ægsæk, 

 hvor besværlig den ogsaa er som en Byrde for hende 

 under Gang, Klåtren eller Springen. Hvis den ved et 

 eller andet Tilfælde bliver revet løs fra sit Ophæng- 

 ningssted, kaster hun sig som gal over sin Skat og 

 omfavner den med varm Kærlighed, parat til at bide 

 hver den, der maatte forsøge paa at berøve hende 

 den. Jeg er selv undertiden den, der stjæler den. Jeg 

 hører da Spidserne af hendes Giftkroge skratte imod 

 min Pincets Staal, som trækker i en Retning, medens 

 Lycosaen trækker i den modsatte Retning. Men lad os 

 lade Dyret være i Ro: ved en hurtig Berøring af Spinde- 

 vorterne er Pillen paa sin Plads igen, og Edderkoppen 

 fjærner sig med lange Skridt og truende Holdning. 



Henimod Sommerens Slutning frembyder alle de 

 bosatte, gamle eller unge Lycosaer, hvad enten de er i 

 Fangenskab i mit Vindue eller i Frihed paa Indelukkets 

 Stier, hver Dag følgende opbyggelige Syn: Om Morge- 

 nen, saa snart Solen skinner varmt paa deres Boer, 

 kommer Eneboerne op med deres Ægsække og stiller 

 sig til rette i Aabningerne. I den smukke Aarstid hører 

 lange Siestaer paa Dørtærskelen i Solen til Dagens Or- 

 den, men i Øjeblikket er den Stilling, de indtager, en 

 anden. Tidligere kom Lycosaen ud i Solen for sin egen 

 Skyld; støttende sig til Karmen havde den den forreste 



