EDDERKOPPERNE 159 



af Og holder fast i hendes Skørt, andre følger tæt bag- 

 efter, den største bågest og snusende i de paa Morbær 

 rige Hegn. Det er herligt med denne ubekymrede Frugt- 

 barhed, de skrider frem glade og uden en Øre i Lom- 

 men, Solen er varm og Jorden frugtbar! 



Men hvor blegner ikke dette Billede imod det, som 

 Lycosaen frembyder, denne uforlignelige Zigøjner, hvis 

 Afkom tælles i Hundredvis! Og hele denne Verden fm- 

 der fra September til April uden et Øjebliks Ophold 

 Plads paa den langmodiges Ryg, hvor den kan leve 

 og blideligen spadsere om. 



De er forøvrigt meget fornuftige, disse Smaa, ingen 

 af dem rører sig, ingen søger Klammeri med Naboen. 

 Flettet ind i hinanden danner de en sammenhængende 

 Beklædning, en haaret Kittel, under hvilken Moderen 

 er uigenkendelig. Er det et Dyr, er det en Klump Uld- 

 haar, en Hoben sammenklyngede Frøkorn? Et flygtigt 

 Øjekast lader en i Tvi vi herom. 



Men saa sikkert staar Ungerne, der danner et Slags 

 levende Filt, dog ikke paa Benene, at Fald ikke er al- 

 mindelige, især naar Moderen er stegen op af sit Bo og 

 kommen op paa Tærskelen til sin Jordhule for at lade de 

 Smaa nyde Godt af Solen. Den mindste Guiden imod 

 Gangens Væg vender op og ned paa en Del af Famihen. 

 Men en saadan Begivenhed har ingen alvorlige Følger. 

 Naar Hønen er urolig for sine Kyllinger, søger den efter 

 de vildfarende, kalder paa dem og samler dem sam- 

 men. Lycosaen kender ikke til en saadan Moderangst, 

 hun lader ligegyldig de Smaa, der er revet fra hende, 

 om at klare sig paa egen Haand, hvad de da ogsaa 

 gør med en beundringsværdig Behændighed. Pyt med 

 de Rollinger, de rejser sig op uden at klynke, børster 

 sig af og sætter sig i Sadlen igen. I samme Nu, som 

 de, der er faldet af, fmder en af Moderens Fødder, det 

 sædvanlige Bestigningssted, stiger de hurtigt op ad den 



