160 j.H. fabre: instinktets mysterier 



og naar igeii Bærerskens Ryg, og i en Haandeveiiding 

 er alt i Orden igen. 



Her at tale om Moderkærlighed vilde, tror jeg, være 

 at gaa for vidt. Lycosaens Ømtied for sine Børn over- 

 gaar ikke Plantens, som fremmed for entiver Kærlig- 

 hedsfølelse overfor sine Frø ikke desto mindre viser 

 disse en iidsøgt Omhu. Hvad bryder Lycosaen sig 

 om sit Afkom? Den tager lige saa godt imod en andens 

 Afkom som imod sit eget, den er tilfreds, naar en krib- 

 lende Klynge betynger dens Ryg, hvad enten denne 

 Klynge stammer fra dens eget Moders Liv eller andet- 

 steds fra. Egentlig Moderkærlighed er der her ikke 

 Tale om. 



Jeg har andetsteds talt om Moder-Gopris'ens Be- 

 drifter, naar den vaager over Celler, som ikke er dens 

 Arbejde og ikke gemmer dens egne Børn. Med en Iver, 

 som er vanskehg at trætte selv ved de ekstraordinære 

 Arbejder, som jeg paalægger den. renser den de frem- 

 mede Kapsler, som i Tal langt overgaar det Antal 

 Reder, den selv laver, for deres Mug: den skraber, 

 polerer og reparerer dem blidt, den undersøger dem 

 omhyggeligt og søger ved Hjælp af Hørelsen at skaffe 

 sig Underretning om de Fremskridt, som dens Pleje- 

 børn har gjort. Den ægte Samling kunde imiulig være 

 bleven passet bedre, den virkelige og den fremmede 

 Familie er et og det samme for den. 



Den samme Ligegyldighed udviser Lycosaen. Med 

 min Haarpensel fejer jeg en af mine Edderkoppers 

 Byrde af og lader den falde ned i Nærheden af en anden, 

 der er bedækket med sine Smaa. De flyttede Unger 

 tripper om, finder den nye Moders udstrakte Ben, gri- 

 ber dem i en Fart og klatrer op paa Ryggen af det skik- 

 kehge Dyr, der roligt lader dem gøre, som de vil. De 

 smyger sig ind blandt de andre, eller, naar Laget bliver 

 alt for tykt, vinder de frem paa Forkroppen, gaar 



