162 J. H. FABRE: INSTINKTETS MYSTERIER 



Jeg har i det samme Bur huset to gamle Matroner 

 belæssede med deres Smaa. De har deres Hjem langt 

 fra hinanden, saa meget som Rummet i det fælles Ler- 

 kar tillader det. Afstanden er ni Tommer eller mere. 

 Det er ikke tilstrækkeligt, det, at de er hinanden saa 

 nær, gør, at der snart opstaar stærk Jalousi imelleni 

 disse utaalsomme Skabninger, som maa leve langt tra 

 hinanden for at sikre sig tilstrækkeligt store Jagt- 

 distrikter. 



En Morgenstund griber jeg de to Fruentimmer i 

 at udfægte deres Strid oppe paa Jordens Overflade. Den 

 tabende ligger paa Ryggen, den sejrende griber sin Mod- 

 stander, Bug imod Bug, med sine Ben og hindrer hende 

 fra at bevæge et Lem. De har begge deres Giftkroge 

 spærret vidt op parate til at bide, uden dog 

 at vove det endnu, saa frygtelige er de for hinanden gen- 

 sides. Efter en temmelig lang Ventetid, under hvilken 

 Parret nøjes med at udveksle Trusler, lukker den stær- 

 keste af dem, hun der er ovenpaa, sit dødbringende 

 Apparat og river Hovedet af sin liggende Modstander. 

 Hvorpaa hun i Ro og Mag fortærer den døde i smaa 

 Mundfulde. 



Hvad bestiller nu Ungerne, medens deres Moder bli- 

 ver opædt? De klatrer let trøstede og uden Hensyn til 

 den frygtelige Scene op paa Sejrherrens Ryg og an- 

 bringer sig fredeligt midt iblandt den legitime Familie. 

 Kannibalen gør ingen Indvendinger, men tager imod 

 dem, som var de hendes egne Børn; hun gør sig tilgode 

 ved at opæde Moderen og adopterer de forældreløse. 



Lad os tilføje, at hun mange Maaneder igennem, 

 lige til den endelige Frigørelse fmder Sted, slæber 

 om med dem uden at gøre Forske! paa dem og sine 

 egne Unger, og fra nu af vil de to Familier, der er ble- 

 ven forenede under saa tragiske Omstændigheder, danne 

 en Fainjlie. Vi ser, i hvor høj Grad det vilde være me- 



