EDDERKOPPERNE 163 



ningsløst i denne Forbindelse at tale om Moderkærlig- 

 hed og de med denne forbundne ømme Følelser. 



Fodrer Ljcosaen nii de Smaa, som vrimler paa dens 

 Ryg, i hele syv Maaneder? Indbyder hun dem til 

 Smausen, naar hun har gjort et Bytte? Jeg troede det 

 i Begyndelsen. og ivrig efter at være til Stede ved Fa- 

 miliemaaltidet, o frede jeg særlig Opmærksomhed paa 

 at overvaage Mødrenes Maaltider. Som Regel bliver 

 Byttet fortæret ude af Sigte, i Jordboet, men underti- 

 den indtager de dog ogsaa et Maaltid paa Tærskelen til 

 dette, under aaben Himmel. Desuden er det en let 

 Sag at holde Lycosaen og hendes Familie i et Gazebur 

 med et Lag Jord, i hvilket Fangen aldrig vil drømme 

 om at sænke en Brønd, da det ikke er Sæsonen hertil. 

 Alt foregaar da i det frie. 



Nu vel, medens Moderen tygger om og om igen, ud- 

 presser Safterne og synker dem, viger Ungerne ikke fra 

 deres Lejrplads paa hendes Ryg. Ikke en eneste af dem 

 forlader sin Plads eller viser Tegn til at ville gaa 

 ned og tåge Del i Maaltidet. Ej heller udstedes der fra 

 Moderens Side nogen Indbydelse til at komme og for- 

 friske sig, lige saa lidt som hun lægger noget tilside 

 til dem. Hun æder, og de andre ser til eller rettere, 

 de forbliver ganske ligegyldige overfor, hvad der gaar 

 for sig. Deres fuldstændige Ro under Lycosaens Maal- 

 tid tyder paa, at deres Mave ikke kender til at stille 

 Krav. 



Hvad er det da, der holder dem oppe under deres 

 syv Maaneders Opdrætning paa Moderens Ryg? Der 

 melder sig uvilkaarligt en Idé om Udsvedninger fra 

 Bærerskens Legeme, saaledes at de Unge skulde nære 

 sig af deres Moder ligesom Snylteorme og lidt efter lidt 

 udtømme hendes Kræfter. 



Men vi maa opgive denne Tanke. Man ser dem 



11* 



