164 j. H. fabre: instinktets mysterier 



aldrig sætte deres Mund til Huden, der for dem skulde 

 være som en Slags Pattevorte. Paa den anden Side er 

 det langt fra, at Lycosaen bliver svækket og skrumper 

 ind, hun holder sig fuldstændig vel ved Magt. Hun har 

 den samme Hængebug, naar hun er færdig med at op- 

 drætte Ungerne, som da hun begyndte herpaa. Hun er 

 ikke tåget af i Vægt, langt fra, hun har Iværtimod lagt 

 sig ud, hun har erhvervet sig, hvad hun skal bruge til 

 at frembringe en ny Familie næste Sommer, en, der er 

 lige saa talrig, som hendes nuværende. 



Men endnu en Gang: hvormed holder de Smaa 

 deres Kræfter oppe? Vi vil nødig gaa med til at antage, 

 at der er Reserver i Behold fra Ægget af, som kunde 

 være tilstrækkelige til at opveje de smaa Dyrs Udgifter 

 af Livskraft, især da der maa økonomiseres med disse 

 Reserver, der maatte være saa godt som intet, naar man 

 ser hen til Silken, et Materiale af den højeste Vigtighed, 

 af hvilket der vil blive gjort udstrakt Brug ret snart. 

 Der maa være andre Kræfter paa Spil i de smaa bitte 

 Dyrs Livsvirksomhed. 



Totalafholdenhed fra Føde kunde forstaas, saa- 

 fremt den var ledsaget af Ubevægelighed, thi Ubevæge- 

 lighed er ikke Liv. Men skønt de unge Lycosaer sæd- 

 vanligvis sidder stille paa deres Moders Ryg, er de altid 

 parat til at røre paa sig og til at sværme livligt om. 

 Naar de falder ned fra det moderlige Køretøj, rejser 

 de sig hurtigt op, klatrer gesvindt op ad et Ben og gaar 

 til Tops. Det er en overordentlig behændig og livlig 

 Forestilling. 



Og naar de en Gang er paa Plads, gælder det om 

 at holde fast Balance i Massen, de maa bøje og strække 

 deres smaa Lemmer for at holde fast ved deres Naboer. 

 Der er i Virkeligheden ikke Tale om nogen fuldstændig 

 Hvile for dem. Nu lærer Fysiologien os, at ikke en Fiber 



