166 j. H. fabue: instinktets mysterier 



ydede det nødvendige Materiale til deres bitte smaa Le- 

 gemer, og da Ta]3et af forbrugt Substans i Øjeblikket er 

 yderlig ringe eller endog intet, saa kræves der ikke pla- 

 stisk Foder, saa længe de smaa Dyr ikke vokser. I saa 

 Henseende frembyder deres forlængede Afholdenhed 

 ingen Vanskeligheder. Men Spørgsmaalet bliver tilbage 

 om den energiproducerende Føde, som er iiundværlig, 

 eftersom de smaa Lycosaer bevæger sig og det tilmed 

 meget livligt, naar Nødvendigheden kræver det. Hvor- 

 fra kommer da den Varme, som gives ud til Arbejde, 

 naar Dyret absolut ikke tager Føde til sig? 



En Tanke fremljyder sig af sig selv. Man siger til 

 sig selv: en Maskine er uden at være levende noget mere 

 end et Stof, thi Mennesket har sat lidt af sin Sjæl ind 

 paa den. Nu æder Jerndyret, idet det fortærer sin 

 Kulration, i Virkeligheden Træbregners gamle Løv, i 

 hvilket der er opsamlet Solenergi. 



Dyr af Kød og Blod bærer sig ikke anderledes ad. 

 Hvad enten de æder hinanden eller tager Tribut af Plan- 

 terne, saa kvikker de sig uvægerUg op med den stimule- 

 rende Solvarme, Varme, som er opsamlet i Græs, Frug- 

 ter. Frø og i alle de Dyr, der æder sligt. Solen, Univer- 

 sets Sjæl, er den højeste Energiuddeler. 



Kunde nu ikke denne Solenergi, i Stedet for at blive 

 ydet gennem Foden som Mellemled og gaa den lidet vær- 

 dige Omvej gennem Fordøjelses-Kemien, gennem- 

 trænge Dyret direkte og lade det med Aktivitet, lige- 

 som et elektrisk Batteri lader en Akkumulator med 

 Kraft? Hvorfor skulde det ikke leve af Solen, da vi 

 dog ser, at der til Syvende og sidst ikke findes andet 

 i de Druer og Frugter, vi spiser, end Sol? 



Den kemiske Videnskab, denne dristige Revolutio- 

 nære, lover at forsyne os med kunstige Foderstoffer. 

 Laboratoriet og Fabriken vil træde i Stedet for Bonde- 



