170 j. H. fabre: instinktets mysterier 



folger, nogen Eftertanke, vil han ganske sikkert komme 

 {il at dele min Beundring. 



Hvad Ydre og Farvning angaar, er den stribede 

 Epeira den smukkeste af Sydens Edderkopper. Paa 

 dens svære Bagkrop, en rummelig Beholder for Silke 

 paa næsten en Hasselnøds Størrelse, afveksler der gule, 

 sølvgraa og sorte Baand, der har skaffet den Navnet 

 den stribede. Omkring denne vældige Bagkrop udstraa- 

 ler de otte lange Ben, ringede med lysegult og brunt. 



Ethvert Bytte er den lige godt, og den slaar sig 

 ned overalt, hvor Græshoppen springer, hvor Sommer- 

 fuglen flyver, hvor Fluen snurrer og hvor Guldsmeden 

 danser, forudsat blot at den fmder Støttepunkter for 

 sit Spind. I Almindelighed spinder den sit Væv tværs 

 over en lille Bæk fra den ene Bred til den anden iblandt 

 Rørene, fordi der altid er Overflod paa Vildt her. Den 

 udspænder det ogsaa, men mindre ofte, i grønne Ege- 

 krat og paa magre Græsskrænter, der er saa af holdte 

 af Græshopperne. 



Dens JagtredskalD er en stor, lodret Flade, hvis Om- 

 kreds, der er forskellig fonnet efter Stedets Beskaffen- 

 hed, er fæstet til Grene i Naboskabet ved talrige Varp. 

 Lad os begynde med at se, paa hvilken Maade de Snore 

 dannes, som udgor Nættets Skeiet. 



Edderkoppen, der har været iisynUg hele Dagen 

 og har siddet sammenkrøben mellem Cypressens 

 Grønt, vandrer omtrent KL 8 om Aftenen gravitetisk 

 ud fra sit Skjulested og vinder op til Spidsen af en 

 Gren. Fra denne ophøjede Post overvejer den en Tid- 

 lang, hvilke Muligheder der frembyder sig for den un- 

 der de givne Forhold, den undersøger, hvorledes Vejret 

 er, og søger at komme efter, om det bliver en smuk 

 Nat. 



Derpaa lader den sig pludselig falde lodret ned 



