DEN STRIBEDE EPEIRA 171 



med alle sine olle Lemmer iangl udstrakle, ophængt 

 ved en Traad, som træder ud af dens Spindevorler. Li- 

 gesom Rebslageren ved sin Baglændsgang opnaar at faa 

 sit Blaar snoel paa rei og regelmæssig Maade, saaledes 

 faar Edderkoppen ved sit Fald sine Traade lil al Iraide 

 Ild. Dens Vægt er den Kraft, der bevirker Udlræk- 

 n in gen. 



Faldet har forøvrigt ikke den bratte Fart, som 

 Vægten alene vilde give det. Det bliver regiileret ved 

 Spindevorternes Arbejden; de sammentrækker eller 

 iidvider deres Porer, og de lukker dem helt, naar Ha- 

 stigheden fordrer det. Paa den Maade forlænger Traa- 

 den med sin levende Blyvægt i Enden sig blodt, og 

 min Lygle viser mig udmærkel godt Blyet, men ikke 

 altid Traaden. Den tunge Tyksak synes da at slrække 

 sine Lemmer ud i det tomme Rum uden nogensomhelst 

 Støtte. 



To Tommer fra Jorden standser den pludseligt, 

 Silkespolen virker ikke mere. ' Edderkoppen vender sig 

 om, gribcr Snoren, som den lige har frembragt, og sti- 

 ger til Vejrs ad denne Vej, stadig spindende. Men denne 

 Gang kommer Tyngdekraften den ikke til Hjælp, Ud- 

 trækningen sker paa en anden Maade. De to bågeste 

 Ben trækker Traaden ud af Sækken med en hurtig, skif- 

 tevis Bevægelse og giver efterhaanden slip paa den. 



Edderkoppen er altsaa, naar den naar tilbage til 

 ^it Udgangspunkt i en Højde af et Par Meter eller uiere, 

 i Besiddelse af et dobbelt Traad, der bojer om i en 

 Bugt og flagrer blødt for en Luftstrømning. Den fæster 

 Enden, som den frigør fra Spindevorterne, paa passende 

 Sted, og af venter nu, at den anden Ende, der er sat i 

 Bevægelse af Vinden, skal faa sin Bugt fanget af Kvi- 

 stene i Naboskabet. 



Naar den mærker, at dens Traad har fæstet sig, 



