174 j. H. fabre: instinktets mysterier 



det mindste Vindpust. Ved at anbringe en Glasskive 

 under Fladen og løfte den, bortfører jeg nogle Stum- 

 per Traad til Granskning, som sidder fast paa Glas- 

 set i paralelle Linier. Nu kan Lupe og Mikroskop 

 tåges i Brug. 



Synet er forbløffende. Disse Traade, der er saa 

 fine, at de staar paa Grænsen mellem det synlige og 

 usynlige, er Spiralsnoninger med meget tæt stillede Om- 

 gange, som ligner de elastiske Oprulninger, som vor In- 

 dustri fremstiller ved Hjælp af Messingtraad. De er des- 

 uden hule. De er uendelig fine Rør, Kanaler fyldt med 

 en klæbrig Vædske, der ligner en stærk Opløsning af 

 Gummi arabicum. Jeg har set denne Vædske træde ud 

 som en gennemsigtig Traad fra de afbrudte Traadender. 

 Under Trykket af den fine Glasplade, som dækker dem 

 paa Mikroskopets Objektglas, strækker Slyngningerne 

 sig og bliver til snoede Baand, der i Midten fra Ende til 

 anden er gennemtrukket af en mørk Stribe, det tomme 

 indre Hulrum. 



Gennem disse rørformede Traades Vægge, der er 

 oprullet i Snoninger, sveder Vædsken vedvarende og 

 lidt efter lidt ud og gør paa den Maade Vævet klæbrigt. 

 Det forholder sig i Virkeligheden saaledes og det paa 

 en Maade, som ikke kan andet end forbavse en. Jeg 

 berører med et fint Halmstråa et Afsnit paa tre eller 

 fire Steder, og hvor let Berøringen end er, er Vedhæng- 

 ningen dog øjeblikkelig. Traad ene løfter sig med 

 Halmstraaet, naar dette hæves i Vejret, og de fordobler 

 eller tredobler deres Længde paa samme Maade som en 

 elastisk Traad. Naar de endelig bliver strakt for me- 

 get, gør de sig fri uden at gaa over, og stiller sig igen 

 i deres første Stilling. De strækker sig ved at rulle 

 deres Snoninger op, de forkorter sig ved at rulle dem 

 sammen paany, og de bliver endelig klæbrige ved at 



