DEN STRIBEDE EPEIRA 175 



overtrække sig med den klæbende Vædske, som de er 

 fyJdt med. 



Alt i alt er Spiraltraaden et Haarrør saa fint, 

 at vor Fysik aldrig har fremstillet noget lignende. Den 

 er rullet op i Snoninger for at faa en Elasticitet, som 

 tillader den uden at gaa i Stykker at strække sig under 

 det fangne V^ildts Træk, den har i sin Kanal opbevaret 

 en Forsyning af Klæbrighed, for ved en uophørlig Ud- 

 svedning at knnne forny Overfladens Klæbeevne, ef- 

 terhanden som Udsættelse for Luften svækker denne. 

 Det er ganske simpelt vidunderligt! 



Epeiraen jager ikke med Snarer, men med Lim- 

 pinde. Og hvilke Limpinde! Alt fanges paa dem, 

 endog Løvetandens Fjerduske, der berører dem saa 

 blidt. Alligevel fanges Epeiraen, skønt den er i stadig 

 Berøring med sit Næt, ikke i det. Hvorfor? Fordi Ed- 

 derkoppen midt i sin Fælde har indrettet sig et Slags 

 Gulv, i hvis Konstruktion deii klæbrige Traad ikke ind- 

 gaar. Den har der i en Udstrækning, som i de store 

 Næt er omtrent paa Størrelse med en Haandballe, et 

 neutralt Væv, paa hvilket det til Forsøg anvendte 

 Halmstråa intetsteds hænger ved. 



I denne centrale Region, paa denne Hvileplads og 

 kun der, er Epeiraen stationeret og venter Dage igen- 

 nem paa, at Vildtet skal komme. Hvor inderlig og 

 hvor langvarig dens Berøring med denne Del af Næt- 

 tet ogsaa er, aldrig løber den Fare for at klæbe fast 

 her, eftersom det klæbende Overtræk mangler ligesom 

 ogsaa Traadenes snoede og rørformede Struktur. En 

 simpel, retliniet og massiv Traad danner udelukkende 

 denne Region saavel som Straalerne og Resten af Ske- 

 lettet. Men naar Byttet fanges, ofte helt ude ved Net- 

 tets Rand, gælder det om at løbe hurtigt til for at svine- 

 binde det og holde Styr paa de Bevægelser, det gør for 

 at befri sig. Edderkoppen gaar da ud paa sit Væv, og 



