180 j. H. fabre: instinktets mysterier 



der en Skælven Sted, betyder det, at et Stykke Vildl 

 er fanget, og Epeiraen har faaet Underretning derom, 

 endog uden fijælp af Synssansen. Den løber straks til. 



Indtil da ikke en Bevægelse; man kunde tro, at 

 Dyret var hypnotiseret ved den Opmærksomhed, det ud- 

 viser. Og hvad mere er, det sætter, saa snart noget mis- 

 tænkeligt viser sig, sit Næt i en rystende Bevægelse. Det 

 er dets Maade at narre en Fjende. Hvis jeg selv 

 vil fremkalde denne snurrige Alarmering, saa behøver 

 jeg blot at irritere Epeiraen ved Hjælp af et Halmstråa. 

 Naar vi vil benytte en Gynge, saa maa vi have noget til 

 Hjælp, som sætter os i Bevægelse. Den forskrækkede 

 Edderkop, som vil forfærde andre, har fundet paa no- 

 get meget bedre. Den gynger uden nogen Hjælp ude- 

 fra i sin Snoremaskine; man bliver ingen Sæt, ingen 

 synlige Anstrengelser var. Intet af Dyret rører sig, 

 og dog ryster det hele. Af den tilsyneladende Urørlig- 

 hed fremgaar der en heftig Rystelse, Hvilen frembringer 

 Bevægelse. 



Naar der igen er bleven Ro, indtager den sin gamle 

 Stilling, den overtænker utrættelig dette de levende Væ- 

 seners haarde Problem: vil jeg faa noget at spise, eller 

 vil jeg ikke faa noget at spise? Visse Privilegerede 

 har, fritagne for Næringssorger, rigeligt at leve af, og 

 det uden Kamp for at skaffe sig det. Saaledes Maddi- 

 ken, den lykkelige, der svømmer i den opløste Snogs 

 Safter. Andre, og ved en sær Haan er det i Almindelig- 

 hed de bedst udrustede, faar først deres Mad ved Hjælp 

 af Kunstfærdighed og Taalmodighed. 



I, mine vindskibelige Epeiraer, hører til disses Tal, 

 I øver hver Nat en uskatterlig Taalmodighed for at 

 opnaa at faa et Maaltid Mad, og det mange Gange uden 

 Resultat. Jeg har Medfølelse med Jeres Skæbne, thi 

 ogsaa jeg udspænder ligesom I, angst for ikke at faa 

 mit daglige Brød, ihærdigt mit Næt, det Næt, i hvilket 



