DEN STRIBEDE EPEIRA 181 



Tanken skal hilde sig, en Fangst, der er vanskeligere 

 og mindre givtiv end Fangsten af Sommerfugle. Men 

 lad os ikke tabe Modet. Det bedste af Livet findes ikke 

 i Niitiden, end mindre i Fortiden, det har hjemme i 

 Fremtiden, indenfor Haabets Omraade. Lad os derfor 

 give Tid! 



Den jævngraa Himmel har hele Dagen set iid til at 

 varsle et Uvejr. Til Trods for Truslerne om Regn er min 

 Naboerske, den kantede Epeira, som kun driver Jagt i 

 mørke Nætter, klart som hun ser i alt, hvad der ved- 

 rører Vejrforhold, kommen frem fra Cypressen og har 

 givet sig til at forny sit Næt i de dertil bestemte Timer. 

 Den har gættet ret. Natten vil blive smuk. Skyernes kvæ- 

 lende Lukke søndersplittes, og gennem Hullerne i det 

 stirrer Maanen nysgerrig ned. Med en Løgte i Haanden 

 er ogsaa jeg i Færd med at iagttage. Et Pust af Nord- 

 østenvinden virker klarende paa de øvre Regioner, 

 Himlen bliver pragtfuld, og her nede hersker der et 

 fuldstændigt Vindstille. Natsværmerne giver sig til at 

 strejfe om og passe deres natlige Forretninger, en og 

 det en af de smukkeste af dem bliver fanget, Epeiraen 

 vil faa sig et Maaltid. 



Hvad der nu foregaar i en usikker Belysning egner 

 sig daarlig til nøjagtig lagttagelse, det er bedre at falde 

 tilbage paa de Epeiraer, som aldrig forlader deres Væv, 

 og som fortrin svis driver Fangst om Dagen. Den stri- 

 bede og Silke-Epeiraen, der har slaaet sig ned blandt 

 Rosmarinerne i mit Indelukke, vil med fuld Klarhed 

 vise os Dramaets mest intime Enkeltheder. 



Jeg anbringer paa Limtraadene et Bytte, som jeg 

 selv har valgt, og dets seks Ben vikler sig uden videre 

 ind i dem. Hvis en af Fødderne løftes og trækkes ind, 

 følger den forræderiske Traad med, opruller sine Sno- 

 ninger lidt og strækker sig uden at slippe sit Tag og 

 uden at gaa itu ved Stymperens Rystelser. Skulde et 



