184 J. H. fabre: instinktets mysterier 



nene trækker vifteformet ud og slynger om den bundne. 

 Agtpaagivende overfor Byttets pludselige Bevægelser 

 slynger Epeiraen sine Favnfulde af Baand snart fortil, 

 snart bagtil, snart paa Ben eller Vinger, snart her, snart 

 der, overalt, i stor Mængde, selv den voldsomste bliver 

 hurtigt tæmmet under en saadan Lavine. Forgæves 

 søger Mantis'en at aabne sine tandbesatte Armskinner, 

 forgæves jager Gedehamsen sin Brod ud, forgæves 

 rejser Billen sig paa sine Ben og skyder Ryg: en ny 

 Traadbølge rammer den og lammer enhver Anstren- 

 gelse. 



Oldtidens Nætbærer, der maatte kæmpe imod et 

 mægtigt Vilddyr, viste sig i Arenaen med et Traadnæt 

 foldet sammen paa sin venstre Skulder. Dyret sprang 

 frem. Manden spredte Nættet ved en pludselig Bevæ- 

 gelse med sin højre Arm, saaledes som de Jægere, der 

 bruger Kastenæt, gør det. Han dækkede Dyret med 

 det og indviklede det i Maskerne. Et Stød med den to- 

 grenede Fork gjorde Ende paa den Besejrede. ,, 



Paa lignende Vis bærer Epeiraen sig ad, og den har 

 oven i Købet den Fordel at kunne forny sine Favnfulde 

 af Traade. Strækker den første ikke til, følger der øje- 

 blikkelig en anden efter, saa en til og en til, lige til 

 dens Silkelager er udtømt. 



Naar intet mere rører sig under det hvide Dække, 

 nærmer Edderkoppen sig den bundne. Den har, hvad 

 der er bedre end Krigerens Fork, sine Giftkroge. 

 Uden at forhaste sig bider den Dyret og trækker sig saa 

 tilbage for at lade Synderen falde hen i Følesløshed. 



Disse svære Baand, som udslynges paa Afstand, 

 truer med at udtømme dens Forraad, det vilde være 

 langt mere økonomisk at tåge sin Tilflugt til Spole- 

 Fremgangsmaaden, men for at faa Maskinen til at løbe 

 rundt, maa man nærme sig Byttet og bruge sine 

 Ben. Det vover Edderkoppen ikke paa Grund af Fa- 



