DEN STRIBEDE EPEIRA ' 187 



gelsesganglierne, hvis Antal og Beliggenhed de kender. 

 Epeiraen mangler al denne gyselige Viden, den planter 

 sine Giftkroge paa et tilfældigt Sted som Bien sin 

 Braad. Den udvælger ikke noget Punkt fremfor an- 

 dre, den hugger uden Forskel i, hvad der kommer 

 indenfor dens Rækkevidde. 



Man skulde altsaa tro, at dens Gift var af en uhørt 

 Kraft for efter kort Tids Forløb at fremkalde en 

 saadan Ubevægelighed, lige meget hvilket Sted den 

 rammer. Jeg tør dog ikke tro paa nogen øjeblikkelig 

 Død, fremfor alt ikke hos Insekterne, hvis Organismer 

 har saa stor Modstandskraft. 



Og hvad mere er, er det et Kadaver, Epeiraen hai* 

 behov, da den dog nærer sig af Blod snarere end af 

 Kød? Det vilde være fordelagtigt for den at udsuge et 

 levende Legeme, i hvilket Tilstrømning af Safterne, der 

 sættes i Bevægelse ved Rygkarrets, dette Insekternes 

 ufuldkomne Kjærtes Pulsationer, lettere kan finde Sted 

 end i et dødt Legeme med standsede Væsker. Det 

 Bytte, som Edderkoppen har slæbt af med, har dog 

 maaske ikke været dødt. Det er let at overbevise sig 

 herom. 



Jeg anbringer Græshopper af forskellige Arter paa 

 Nættene i mit Menageri, snart paa det ene, snart 

 paa det andet af disse. Edderkoppen kommer løbende 

 til, indspinder sit Bytte, bider det let og trækker sig 

 tilbage paa Afstand for at afvente, at Biddet har gjort 

 sin Virkning. Jeg bemægtiger mig saa Græshoppen 

 og befrir den omhyggeligt for dens Silkeovertræk. In- 

 sektet er ikke dødt, det manglede bare, man skulde 

 endog tro, at det overhovedet ikke har lidt noget. For- 

 gæves lader jeg min Lupe gaa hen over den befriede, 

 jeg kan intetsteds opdage noget Spor til nogen Læsion. 



Skulde Insektet være uskadt til Trods for et Kys af 

 den Art, som jeg nylig saa blev det givet? Man siger vil- 



