DEN STRIBEDE EPEIRA 189 



kun sjældent langes af en Epeira, i Nættet. Vævet skæl- 

 vedc voldsomt og syntes at ville løsrive sig fra sine Be- 

 fæstelser. Edderkoppen styrter frem af sit Løvskjul, 

 løber dristigt hen til Kæmpen, kaster et eneste Bundt 

 Traade ud imod den og uden andre Forsigtighedsregler 

 slynger den sine Ben om den, søger at overvælde den 

 og planter sine Giftkroge i dens Ryg. Biddets Varig- 

 hed forlænges saa meget, at det forbavser mig, det er 

 ikke mere det overfladiske Kys, som jeg er saa godt 

 kendt med, det er et dybt Saar. Efter at have af- 

 leveret sit Bid, Irækker Epeiraen sig tilbage til nogen 

 Af stand og af v enter Giftens Virkninger. 



Jeg sætter mig straks i Besiddelse af Guldsmeden. 

 Den er død, absolut død. Liggende paa mit Bord og 

 ladt i Ro i 24 Timer gør den ikke den fjærneste Be- 

 vægelse. Et Bid, af hvilket min Lupe ikke kan finde 

 Spor, i den Grad er Epeiraens Vaaben fmspidsede, har 

 været nok til, blot fordi det vårede lidt længere, at dræbe 

 det kraftige Dyr. Naar man tager Hensyn til den for- 

 holdsvise Størrelse, opnaar Klapperslangen, Cerastes, 

 Pilhovedet og andre Giftslanger ikke saa voldsomme 

 Virkninger paa deres Ofre. 



Og disse Epeiraer, der er saa frygtelige for Insek- 

 terne, haandterer jeg uden nogensomhelst Frygt. Min 

 Overhud passer dem ikke. Hvis jeg vilde faa dem 

 til at bide mig, hvad vilde der saa times mig? Næ- 

 sten ingenting. Et Brændeneldeblad er frygteligere for 

 os end den for Guldsmedene dødelige Dolk. Den samme 

 Gift virker paa forskellig Vis paa denne og hin Orga- 

 nisme, i det ene Tilfælde er den frygtelig, i det andet 

 godartet. Hvad der faar Insektet til at bukke under, 

 kan meget vel vise sig ufarligt for os. Lad os imidler- 

 tid ikke drage almindelige Slutninger ud over al Rime- 

 lighed. Den narbonnesiske Lycosa, en anden ivrig In- 



