190 J.H. FABRE: INSTINKTETS MYSTERIER 



sektjæger, lod mig dyrt betale min familiære Omgang 

 med den. 



Synet af en Epeira under dens Maaltid er ikke 

 uinteressant. Jeg overraskede en, den stribede Epeira, 

 i det Øjeblik, da den Kl. 3 om Eftermiddagen havde 

 fanget en Græshoppe. Lejret i Centret af sit Næt paa 

 sin Maaltid sflade angreb den sit Vildt og bed i et af 

 dets Laarled, uden at der, saa vidt det var mig muligt 

 at skønne, var mindste Spor af Bevægelse at opdage fra 

 dens Side, end ikke i Munddelene. Munden vedbliver 

 at holde fast ved det Sted, der først bliver bidt, idet den 

 fæster sig tæt til det; der er intet at se til gentagne Bid 

 med Bevægelser frem og tilbage af Kindbakkerne, det 

 er som et Slags vedholdende Kys. 



Jeg besøger min Epeira fra Tid til anden, Munden 

 skifter ikke Plads. Jeg ser til den sidste Gang Kl. 9 

 Aften, Forholdene er ganske de samme; efter seks Ti- 

 mers Maaltid suger Munden stadig ved Grunden af et 

 af Laarene paa højre Side. Synderens Væsker flyder 

 stadig, hvorledes ved jeg ikke, over i Uhyrets Vom. 



Den næste Dags Morgen er Epeiraen endnu stadig 

 beskæftiget med sit Maaltid. Jeg tager dens Bytte fra 

 den. Af Græshoppen er der ikke andet end den næppe 

 formforandrede Hud tilbage, men denne er sønder- 

 revet fortil og gennemboret forskellige Steder. Frem- 

 gangsmaaden er altsaa bleven forandret i Nattens Løb. 

 For at faa fat paa det ikke flydende Indhold, Indvoldene 

 og Musklerne, har det været nødvendigt at gennembore 

 det stive Skind snart her, snart der. Derefter maa 

 Pjalterne, efter samlet at være bleven bragt ind under 

 Kindbakkernes Tryk, være bleven tygget og atter tygget 

 og tilsidst reduceret til en Pille, der bortkastes som 

 uspiselig. Saaledes vilde der være bleven gjort Ende 

 pa.** Byttet, hvis jeg ikke havde tåget det bort før Tiden. 



