DEN STRIBEDE EPEIRA 191 



Epeiraeii bider, hvad den saa end saarer, eller hvad 

 den saa end dræber, sit Bytte paa et eller andet Sted 

 ligegyldigt hvilket. Dette er fra dens Side set, paa 

 Gnind af, at dens Vildt er saa forskelligartet, en ud- 

 mærket Metode. Jeg har set den tåge imod alt, hvad 

 Tilfældet tilførte den, uden Forskel, Sommerfugle og 

 Guldsmede, Fluer og Hvepse, smaa Torbister og 

 Græshopper. Hvis jeg tilbyder den en Knæler, en 

 Humlebi, en Anoxia — en Stedfortræder for den almin- 

 delige Oldenborre — og andre Insekter, soin sandsyn- 

 ligvis var dens Æt ubekendte, tager den imod alt, stort 

 og smaat, blødt og pansret, flyvende og ikke flyvende. 

 Den er altædende, den iidnytter alt lige til sine egne 

 Artsfæller, om Lejlighed tilbyder sig. 



Skulde den behandle dem efter deres Bygning, 

 vilde den have behovet en anatomisk Enkyklopædi; 

 Instinktet staar i udpræget Grad fremmed overfor AI- 

 mindeligheder, dets Viden indskrænker sig altid til be- 

 stemte Punkter. Cerceris'en kender tilbunds sine 

 Snudebiller og Pragtbiller, Sphex'en sine Faarekyllinger 

 og sine Græshopper, Scolierne deres Guldbasse- og Næ- 

 sehomsbillelarver. — Og paa samme Maade med de 

 øvrige Insekter, som lammer deres Bytte: ethvert af 

 dem har sit bestemte Bytte, udenfor hvilket alt andet 

 er det ubekendt. 



Selv blandt dem, der dræber, træffer man paa en 

 eksklusiv Smag. Lad os paa dette Omraade mindes den 

 biædende Philanterus og fremfor alt Thomisus, den ele- 

 gante Edderkop, der forfølger Bierne. De ved Besked 

 med det dræbende Bid enten i Nakken eller under Ha- 

 gen, noget, som Epeiraen ikke kender til; men netop 

 i Kraft af dette deres Pund er de Specialister. Deres 

 Omraade er Honning-Bien. 



Det forholder sig saa nogenlunde med Dyret som 



