192 j. H. f-abre: instinktets mysterier 



med os: det udmærker sig ikke i en Kunst uden at 

 blive Specialist. Epeiraen, den altædende, der er nødt 

 til at gaa løs paa al Slags Bytte, giver Afkald paa 

 videnskabelige Metoder og afsondrer til Gengæld en 

 Gift, der er i Stand til at bedøve eller endog dræbe, lige 

 meget hvilket Sted Biddet har truffet. 



Naar man kender den store Forskelligartethed af 

 dens Vildt, spørger man sig, hvorledes det gaar til, at 

 Epeiraen ikke er tvivlraadig overfor saa mange for- 

 skellige Former, hvorledes den f. Eks. gaar fra Græs- 

 hoppen over til Sommerfuglene, der er saa forskellige 

 af Udseende. At tilskrive den en meget udstrakt zoolo- 

 gisk Viden som Vejleder vilde være at gaa i en taabelig 

 Grad ud over, hvad man har Ret til at vente af dens 

 fattige Intelligens. Det bevæger sig, altsaa er det godt 

 at faa fat i. Heri opsummeres, synes det, hele Edder- 

 koppernes Viden. 



Telegraftraaden. 



Af de seks forskellige Epeiraarter, som har været 

 Genstand for mine lagttagelser, holder kun to, den stri- 

 bede Epeira og Silke-Epeiraen, sig bestandig til deres 

 Næt, selv om de er udsat for en voldsom Sols bræn- 

 dende Hede. De andre viser sig i Almindelighed ikke 

 paa dem uden i den mørke Nat. De har i nogen Af- 

 stand fra deres Næt et bestemt Retrætested i Buskadset, 

 et Baghold, dannet af nogle Blade, som holdes sammen 

 af udspændte Traade. Her opholder de sig for det 

 meste Dagen igennem, ubevægelige og sammenkrøbne. 



Men det stærke Lys, som generer dem, er Mar- 

 kernes Fryd. I det springer Græshopperne og strejfer 

 Guldsmedene om mere end nogensinde ellers, og den 

 klæbende Flade er til Trods for de Beskadigelser, den 

 har lidt om Natten, i Almindelighed endnu i Stand til 



