194 j. H. fabre: instinktets mysterier 



faldende nok til alene at vække Opmærksomhed. Lad 

 os da prøve Rødt, en af de mest levende Farver i For- 

 hold til vort Øjes Regnbuehinde og sandsynligvis ogsaa 

 i Forhold til Edderkoppens. Da ingen af de Vildtarter, 

 som Epeiraerne kender, er klædt i Skarlagenrødt, laver 

 jeg af rød Uld en lille Pakke, en Madding paa Stør- 

 relse med en Græshoppe. Og jeg klæber den til Nættet. 



Mit Kunstgreb lykkes. Saa længe det falske In- 

 sekt er ubevægeligt, rører Edderkoppen sig ikke, men 

 fra det Øjeblik af, at den lille Pakke dirrer, sat i Be- 

 vægelse af mit Halmstråa, kommer den ivrigt løbende. 



Der er dem, der er naive nok til blot at berøre 

 Genstanden en Smule med Spidsen af deres Fødder, og 

 som derpaa uden anden Undersøgelse giver sig til at 

 svøbe den ind med Silke, ganske som de vilde bære sig 

 ad med et almindeligt Stykke Vildt. De gaar endog saa 

 vidt, at de bider i Pakken, idet de følger den Lov, at 

 Byttet maa forgiftes straks. Først da erkendes Fejl- 

 tagelsen, og den narrede trækker sig tilbage og kommer 

 ikke igen før lang Tid efter for at kaste den generende 

 Genstand ud af Nættet. 



Men der er dem, der er mere fiffige. De løber som 

 de andre til Lokkemaden af rød Uld. som mit Halm- 

 stråa lumsk sætter i Bevægelse, de kommer hen til 

 den fra deres Løvtelt eller fra Nætfladens Midtpunkt, 

 de undersøger den med Palper og Fødder, men i Er- 

 kendelse af, at Genstanden er værdiløs, tager de sig 

 vel iagt for at ofre deres Silke til Dannelse af unyttige 

 Baand. Min dirrende Lokkemad narrer dem ikke. de 

 forkaster den efter en kortvarig Undersøgelse. 



Imidlertid kommer de fiffige saa vel som de god- 

 troende løbende selv langvejsfra, fra deres Baghold dybt 

 inde i Løvhanget; hvorledes har de faaet Besked? Det 

 er sikkert nok ikke ved Hjælp af Synet, thi før de er- 



