OFN STRIBKDK EPKIRA 197 



aabne for den, som alle vilde bringe den derhen, hvor 

 dens Nærværelse er paakrævel i Øjeblikkel Nættet er 

 fæstet til Løvhanget ved en Hoben Traade, som alle 

 Irembyder en meget let Overgang. Alligevel slaar Epei- 

 raen ikke ind paa nogen at disse Veje, den vedbliver 

 at holde sig i Ro og ubevægelig. 



Hvorfor? Fordi dens Telegraf, der er i Uorden, 

 ikke underretter den om Nættets Skælven. Den ser 

 ikke det fangede Vildt, da det er for langt borte, den 

 bliver det ikke var. En god Time gaar. Græshoppen 

 spræller stadig, den — Edderkoppen — rører sig ikke, 

 og jeg ser til. Tilsidst vaagner Epeiraen ikke desto 

 mindre, og da den ikke under sine Fødder føler den 

 af min Saks brudte Meldetraads Spænding, begiver den 

 sig afsted for at blive klar over Tingenes Tilstand. Den 

 skaffer sig uden nogensomhelst Vanskelighed Adgang 

 til Nættet ad en af Skelettets Traade, den første, den 

 træffer paa. Den faar saa Øje paa Græshoppen og ind- 

 spinder den, hvoretter en Meldetraad bliver spundel 

 paany i Stedet for den, som jeg havde afbrudt. Ad 

 denne Vej vender Edderkoppen tiibage, idet den træk- 

 ker sit Bytte efter sig. 



Min Naboerske, den niægtige kantede Epeira med 

 sin Telegraf traad paa tre Meters Længde, har endnu 

 mere at fortælle mig. En Morgen sker det, at jeg fmder 

 dens Næt, der nu er forladt, næsten urørt, hvilket er 

 Bevis for, at Jagten ikke har været god i Nattens Løb. 

 Dyret maa saa have .\ppetit, skulde jeg ved Hjælp af 

 et Stykke Vildt som Lokkemad kunne faa det Ul al 

 stige ned fra sit ophøjede Tilflugtssted? 



Jeg indvikler et udsøgt Bytte i Nættet, en Guld- 

 smed, som spræller fortvivlet og faar hele Vævet til 

 at dirre. Den anden deroppe forlader sit Skjul i Cy- 

 presscns Løv, stiger med hurtige Skridt ned langs sin 



