DKN STRIBEDE EPEIKA 199 



dog blive bekendt med, hvad der sker, selv om den 

 vender Ryggen til Vævet, har den i Baghold liggende 

 Edderkop stadig Telegraf traaden under sin Fod. Af 

 mine lagttagelser over dette Forhold skal jeg berette 

 følgende, der er tilstrækkeligt til at give os den for- 

 nødne Oplysning. 



En kantet Epeira, en af de mest mavesvære, har 

 spundet sit Næt mellem to Laurbærtræer i en Bredde 

 af næsten en Meter. Solen skinner paa Vævet, der 

 bliver forladt et Stykke Tid før Solopgang. Edder- 

 koppen er i sit Dagbo, der er let at fmde ved at følge 

 Telegraf traaden. Det er en Hule dannet af visne Blade, 

 som er spundet sammen ved Hjælp af nogle Silketraade. 

 Tilflugtshulen er dyb. Edderkoppen forsvinder ganske 

 deri med Undtagelse af Bagkroppens Runding, der 

 danner et Lukke for Indgangen til Skjulet. 



Edderkoppen ser sikkert nok, stukket forfra ind i 

 Bunden af sit Bo, som den er, ikke sit Næt. Selv om 

 den, i Stedet for at være nærsynet, var i Besiddelse af 

 et godt Syn, vilde det dog være absolut umuligt for den 

 med Blikket at følge Ankomsten af sit Bytte. Vil den 

 paa denne klart oplyste Tid af Døgnet opgive Jagten? 

 Aldeles ikke, lad os blive ved at betragte den. 



Vidunderligt! Et af de bågeste Ben er strakt ud 

 af Løvhytten, og netop ved Enden af dette Ben ender 

 Meldetraaden. Den, der ikke har set Epeiraen i denne 

 Stilling, med Telegraftraaden saa at sige i Haanden, 

 er uvidende om en af dette Dyrs mest mærkværdige 

 Opfindeiser. Aldrig saa snart kommer der et Bytte 

 tilstede, før Søvnetrynen, der bliver sat i Bevægelse 

 gennem sin Fod, som opfatter Rystelserne, skynder sig 

 afsted. En Græshoppe, som jeg selv anbringer paa 

 Nættet, fremkalder denne behagelige Alarm med hvad 

 derpaa følger. Er Edderkoppen tilfreds med sin 



