206 j. H. fabre: instinktets mysterier 



af Mørtel, og i denne Prop er der indsat en lille Sten, 

 en eneste og ikke flere: noget, der maa opf åttes som 

 en Slags sakramental Ritus. Dette, en landlig Arkitekts 

 Arbejde, har intet at frygte af daarligt Vejr, det giver 

 ikke efter for Tryk med Fingrene, det modstaar en 

 Kniv, som forsøger at fjærne det, uden at det gaar i 

 Stykker. Dets vortede Ydre og Gruskornene, hvoraf 

 hele dets Udside er ujævn, genkalder for vor Aand 

 visse af Oldtidens Cromlechs, visse Gravhøje, hvis 

 Hvælving var overstrøet med kyklopiske Blokke. 



Saaledes tager Bygningen sig ud, naar Cellen staar 

 alene, men Hvepsen sammenbygger næsten altid andre 

 Celler med sin første Hvælving, fem, seks og saa 

 fremdeles, hvad der forkorter Arbejdet, idet det til- 

 lader at benytte den samme Væg til to sammenstødende 

 Rum. Den første elegante Regelmæssighed forsvinder, 

 og det hele danner en Gruppe, i hvilken man ved første 

 Blik kun ser en Klump tørt Dynd overstrøet med Smaa- 

 sten. Men lad os nøjere undersøge den uformelige 

 Masse. Vi vil da erkende, at denne Bolig med de 

 smukt svungne Aabningsrammer er sammen sat af flere 

 enkelte Partier, der er vel udpræget hver for sig og 

 overraget hver af sit lukkende Gruskorn, der er ind- 

 fattet af Mørtel. 



Murerbierne benytter samme Bygningsmaade som 

 Eumenes amedei: de indsætter udvendigt i Cementlagene 

 Smaasten af ringe Størrelse. Deres Arbejde er til at 

 begynde med et lille Taarn, landligt af Bygningskunst, 

 men ikke uden Ynde; siden hen, naar Cellerne stilles 

 Side om Side, udarter hele Konstruktionen til en Blok, 

 for hvilken der ikke synes at have raadet nogen ar- 

 kitektonisk Regel. Yderligere dækker Murerbien Celle- 

 hoben med et tykt Lag Mørtel, under hvilket den op- 

 rindelige Stenbygning forsvinder. Eumenes har ikke 

 tåget sin Tilflugt til dette fælles Overtræk: saa solidt 



