EUMENIDERNE ' 213 



Forventninger, alle mine Forsøg strandede, Larven døde 

 ynkeligt uden at røre sine Levnedsmidler. 



Jeg tilskrev det uheldige Udfald dette, hint og andre 

 Forhold, jeg havde maaske beskadiget den fine lille Orm, 

 idet jeg ødelagde dens faste Bo, en Klump af Mørtelen 

 havde maaske kvæstet den, da jeg øvede Vold iniod den 

 haarde Kuppel med Kniven, den var maaske bleven ud- 

 sat for stærkt for Solen, da jeg drog den ud af dens 

 Celles Mørke, Luften udenfor kunde maaske have 

 udtørret dens Fugtighed. Jeg traf de bedst mulige For- 

 holdsregler imod alle disse Aarsager til Uheld. Jeg 

 skred til Indbruddet i dons Bolig med al mulig Forsig- 

 tighed, jeg lod min Skygge falde paa Reden, for ikke at 

 udsætte Ormen for Solens Straaler, jeg flyttede Larven 

 og dens Provisioner om i et Glasrør, og jeg satte dette 

 Rør ind i en Æske, som jeg holdt i min Haand for at 

 blidne Bevægelsen ved Overførslen. Det hjalp altsam- 

 men ikke noget. Larven gik altid til Grunde, naar den 

 kom ud af sit hjemlige Bo. 



Jeg blev meget længe ved at forklare Mangelen paa 

 Held ved Vanskelighederne ved Overflytningen. Den 

 Celle, som Enmenes amedei laver, er et stærkt Skrin, 

 som kræver en kraftig Paavirkning, naar den skal aab- 

 nes; derfor medfører Aabningen af et saadant Værk 

 saa mange forskellige Uheld, at man altid kan tro paa, 

 at der er tilføjet Larven Vold under dets Ruiner. 



Hvad det angaar at flytte Reden hjem uskadt paa 

 sit Underlag, for at skride til dens Aabning med mere 

 Omhu, end der kan anvendes ved et improviseret Ind- 

 greb ude i Marken, saa var det utænkeligt: denne Rede 

 sidder næsten altid paa en urokkelig Stenblok, paa en 

 eller anden stor Sten i en Mur. Hvis jeg ikke havde 

 Held med mine Forsøg paa at opklække Larven, saa 

 var det, fordi den havde lidt, da jeg ødelagde dens Bolig. 

 Det syntes at være en god Grund, og jeg holdt mig til den. 



