OSMIERNE 219 



hvilke Aarets første Fluer sælter sig til at suge. Naar 

 Stænglernes Spids faar en lodret Stilling, er det forbi 

 med den alvorlige Frost. 



En anden, der har travlt, Mandeltræet, skynder sig, 

 med Fare for Frugtsætningen, at svare paa de kun alt 

 for ofte bedrageriske Forspil til Solfesten. Efter nogle 

 Dages smukt og varmt Vejr omdannes det til en pragt- 

 fuld Kuppel af hvide Blomster, i hvilke der smiler et 

 rosarødt Øje. Landskabet, der endnu ikke er bleven 

 grønt, ser ud, som var det tæt bestrøet med runde 

 Smaahøje overtrukne med hvid Silke. Det Menneske 

 maa have et udtørret Hjærte, som kunde modstaa 

 Fortryllelsen ved dette Udspring. 



Insektfolket repræsenteres ved disse Festligheder 

 af nogle af sine ivrigste Medlemmer. Der er først og 

 fremmest Honningbien, denne Arbejder, som afskyr 

 Strejker og drager Nytte af det mindste Opholdsvejr 

 om Vinteren til at skaffe sig at vide, om ikke nogle 

 Rosmariner skulde udfolde sine Kroner i Nærheden af 

 Kuben. I Blomster-Kuplerne summer den travle Bi- 

 sværm, ved Træets Fod falder en Sne af Kronblade 

 blødt til Jorden. 



Sammen med denne høstende Befolkning sværmer 

 der en anden, mindre talrig om, som simpelthen er ude 

 for at drikke, da Redetiden endnu ikke er inde for den. 

 Det er Osmiernes Folk, disse smukke, enlige Bier med 

 kobberfarvet Hud og en livlig rød Pelsklædning. To 

 Arter har meldt sig for at tåge Del i Glæden over Man- 

 deltræet: først den hornede Osmia, klædt i sort Fløjl paa 

 Hoved og Bryst og rødt Fløjl paa Bugen, en Smule 

 senere den trehornede Osmia, hvis Livré er helt rødt. 

 Det er de første Delegerede, der er sendt ud af Blomster- 

 støvsamlerne for at udspejde, hvorledes det staar til 

 med Sæsonen og for at tåge Del i de tidlige Blomster- 

 fester. De er for kort Tid siden brudt ud af deres 



