OSMIERNE ■ 225 



Mine Osmier forlader deres Kokoner i anden Halv- 

 del af April. Hvis de havde været udsat for Solens 

 direkte Straaler og været anbragt i godt beskyttede Af- 

 kroge, vilde Udklækningen være foregaaet en Maaned 

 tidligere, hvad den blandede Skare ved de blomstrende 

 Mandeltræer fortæller os. Den stadige Skygge i mit 

 Værelse har forsinket Opvaagningen, uden forøvrigt 

 at forandre noget ved Tidspunktet for Redebygnin- 

 gen, som falder sammen med Timianens Blomstring. 

 Der er paa dette Tidspunkt omkring mit Arbejdsbord, 

 mine Bøger, mine Akvarier og mine Apparater en sum- 

 mende Befolkning, som bestandig flyver ud og kommer 

 tiibage gennem de aabne Vinduer. Jeg paalægger min 

 Husstand for Fremtiden -ikke at røre noget i mit Dyre- 

 laboratorium, ikke mere at feje, ikke mere at støve af. 

 Man kunde gerne forstyrre Bisværmen og gøre, at den 

 fandt min Gæstfrihed lidet værdig til dens Tillid. 



Fire — fem Uger igennem overværer jeg et Antal 

 Osmiers Arbejde, men Tallet er altfor stort, til at jeg 

 skulde kunne overvaage, hvad de enkelte Individer 

 udfører. Jeg indskrænker mig derfor til nogle enkelte, 

 som mærkes med et forskelligt farvet Punkt, for at jeg 

 kan skeine imellem dem, og jeg lader de andre, hvis 

 Arbejde jeg senere hen, naar det er endt, skal beskæf- 

 tige mig med, i Fred. 



Hannerne kommer først frem. Naar Solen skinner, 

 flyver de omkring Rørstykkerne som for at ind- 

 prente sig deres Plads godt, de udveksler indbyrdes 

 skinsyge Stød, de ruller om paa Gulvet i lidet alvor- 

 lige Slagsmaal, og de børster deres Vinger af. De flyver 

 flittigt fra et Rør til et andet og stikker Hovedet ind i 

 deres Aabninger for at undersøge, om en Hun dog ikke 

 endelig skulde beslutte sig til at komme frem. 



En saadan viser sig omsider, ganske overstøvet og 



Instinktets Mysterier. 15 



