226 j. H. fabre: instinktets mysterier 



i en saadan Toiletuorden, at den gør et strengt Rensel- 

 sesarbejde uundgaaeligt. En Bejler faar Øje paa den. 

 en anden og tredie ligesaa. Alle trænger de sig paa. 

 Den ombejlede svarer paa deres Tilnærmelser ved at 

 smække med Kindbakkerne, der aabner og hikker de- 

 res Tænger hurtigt og flere Gange. Bejlerne viger 

 straks tilbage, og, uden Tvivl for at vise, hvilke Karle 

 de er, gør ogsaa de den vikle Grimace med Kindbak- 

 kerne. Derpaa trækker den Skønne sig tihage til sin 

 Lejlighed, og dens Forfølgere sætter sig til Rette paa 

 Tærskelen til hendes Logi. Atter viser Hunnen sig og 

 gentager Spillet med Kindbakkerne, paany viger Han- 

 nerne tilbage og gør deres bedste for at manøvrere paa 

 samme Maade med deres Kindbakketænger. Denne 

 Osmiernes Demonstration tager sig underlig ud: de 

 forelskede ser ud, som om de vilde æde hinanden med 

 deres truende Smæk med Kindbakkerne ud i det tomme 

 Rum. Den minder om de Næveslag, der bruges i 

 galant Hensigt af Bønderne. Men den naive Idyl er 

 snart forbi. 



Hunnerne, der bliver talrigere fra Dag til Dag, un- 

 dersøger Omgivelserne, de summer omkring Rækkerne 

 af Glas og de Steder, hvor Rørene ligger, de trænger ind 

 i dem, slaar sig tii Ro i dem, og dernæst flyver de med 

 rask Flugt ud i Haven. De kommer tilbage, saa en af 

 dem, saa en anden, de gør Holdt udenfor i Solen paa 

 Skodderne, der er slaaet tilbage imod Muren, de svæver 

 om i Vindusaabningen, de vover sig videre, de flyver 

 hen til Rørene og kaster et Blik paa dem, for derpaa 

 at trække sig tilbage og komme igen kort efter. Saale- 

 des lærer de deres Boliger at kende, saaledes fæstner de 

 Erindringen om deres Fødested i sig. 



Den Landsby, i hvilken vi har tilbragt vor Barn- 

 dom, er os altid kær, den kan aldrig udslettes af vor 

 Erindring. Osmien, hvis Liv kun varer en Maaned, 



