230 J. H. fabre: instinktets mysterier 



Rum Fødeklumpen maa indtage, denne Fødeklump, 

 hvis Størrelse ikke vilde kunne beregnes senere hen, 

 hvis Insektet ikke forud havde mærket dens Grænser af. 



For imidlertid at faa Osmiens Rede at se i dens 

 Helhed, kløver man en Gren paa langs med Forsigtig- 

 hed for ikke at komme til at skære den tværs over, 

 eller bedre endnu, hvis Undersøgelsen gælder en Række 

 Celler dannede i et Glasrør, vil en Enkelthed straks 

 slaa en: det er den ulige Af stand imellem Skillevæggene, 

 som paa lidt nær staar lodret paa Aksen. Der er saa- 

 ledes dannet Kamre, som med lige stor Grundflade har 

 forskellig Højde og følgelig ogsaa ulige stort Rumfang. 

 Skillerummene ned imod Bunden, altsaa de ældste, 

 staar længere fra hinanden, medens de i den forreste 

 Del, der er nærmest ved Aabnmgen, staar hinanden 

 nærmere. Og iøvrigt er Fødemængden rigelig i Kam- 

 rene med stor Højde, medens den er sparsom, nedsat 

 til Halvdelen og endog til en Trediedel i Kamrene med 

 mindre Højde. 



Lad os straks sige, at de store Kamre, de i Bunden, 

 de ældste, er bestemt for Hunner, og de smaa for 

 Hanner. 



Fordelingen af Kønnene. 



Naar Insekter samler Forraad, som, hvad Mængde 

 angaar, er afpasset efter det Ægs Fornødenheder, som 

 det skal lægge, kendes altsaa i Forvejen dette Ægs Køn, 

 ja maaske er Forholdet endnu mere forunderligt. Det 

 er denne Formodning, som det gælder om at ophøje til 

 en ved Forsøg paavist Sandhed. Lad os da først og 

 fremmest se at komme paa det Rene med, hvorledes 

 Kønnene følger paa hinanden. 



Med mindre man vender sig til passende udvalgtc 

 Arter, er det umuligt at fastslaa den tidsmæssige Orden 

 indenfor en Æglægning. Heldigvis tillader nogle Arter 



