232 j. H. fabre: instinktets mysterier 



Et Antal Æg paa omkring en femten Stykker re- 

 præsenterer en Osmias hele Afkom, og mine lagttagel- 

 ser har tilladt mig at fastslaa, at der ikke er nogen be- 

 stemt Regel med Hensyn til Rønnenes Fordeling. Alt, 

 hvad jeg kan sige i Almindehghed, er, at den hele Række 

 begynder med Hunner og næsten altid ender med Han- 

 ner. De ufuldstændige Rækker, dem, som Insektet har 

 fordelt paa flere Steder, kan ikke lære os noget an- 

 gaaende dette Spørgsmaal, thi da de kun er Brudstyk- 

 ker, hvis Udgangspunkt er os ubekendt, ved man ikke, 

 om man skal henføre dem til Begyndelsen, til Enden 

 eller til en mellemliggende Tid af Æglægningen. Lad 

 os resumere saaledes: i den tretakkede Osmias Æglæg- 

 ning hersker der ingen bestemt Orden med Hensyn til 

 den Maade, paa hvilken Rønnene følger efter hinanden, 

 kun har Rækkerne en udpræget Tilbojelighed til at be- 

 gynde med Hunner og ende med Hanner. 



Moderbien tager til at begynde med i Almindehg- 

 hed fat paa det stærke Røn, det mest nødvendige, det 

 bedst udstyrede. Hunnen; den helliger denne Begyndel- 

 sen af Æglægningstiden og den fulde Udfoldelse af sin 

 Handledygtighed, senere, naar den maaske allerede er 

 svækket, giver den Resten af sin moderlige Forsorg til 

 det svage Røn, det mindre godt udstyrede, næsten intet- 

 betydende. Hannen. Der er imidlertid andre Arter, 

 hos hvem denne Lov bliver absolut ufravigelig og regel- 

 mæssig. 



For nu at trænge længere ind i dette ejendomme- 

 lige Spørgsmaal, har jeg paa mit Indelukkes mest sol- 

 beskinnede Mure anbragt en ny Slags Ruber. Det er 

 Brudstykker af Sydens store Rør, der er aabne i den 

 ene Ende, lukkede i den anden ved Skillevæggen i et 

 Rnæ og samlede til en Slags enorm stor Pansfløjte, en 

 saadan, som Polyphem kunde have brugt. Indbydelsen 



