234 j. H. fabre: instinktets mysterier 



var fuidstændig gaaet op i sit Arbejde med at lukke 

 Mundingen af en Kanal, gør det muligt at genkende 

 denne Osmia i alle dens forskellige Hjem. 



Ved deslige Midler har den Sværm, som var bosat 

 i mit Værelse, det første Aar givet et Middeltal paa tolv 

 Celler. Da Sæsonen det næste Aar var gunstigere, blev 

 dette Gennemsnitstal lidt større og naaede femten. Den 

 største Æglægning, som fandt Sted under mine Øjne, 

 ikke i et Rør, men i en Række tomine Helix-Huse, 

 naaede Tallet seks og tyve. Men paa den anden Side 

 var Tal paa otte å ti ikke sjældne. Det fremgaar som 

 endeligt Resultat af mine Lister, at en Osmiefamilies 

 Antal bevæger sig omkring femten. 



Jeg har allerede omtalt den dybtgaaende Forskel, 

 som de forskellige Celler af samme Række frembyder 

 med Hensyn til Rumindhold. Skillevæggene, som i 

 Begyndelsen stod langt fra hinanden, nærmer sig 

 hinanden, eftersom de kommer Aabniiigen nærmere, 

 hvad der gør, at Gellerne bliver rummelige bagtil og 

 snævre fortil. Indholdet i disse Kamre er ikke mindre 

 ulige i den ene og den anden af Rækkens Afsnit. Saa 

 vidt jeg ved, har de bågeste Celler, de, med hvilke Ræk- 

 ken begynder, uden Undtagelse rigeligere Forsyning 

 end de snævre Celler, med hvilke Rækken slutter. 

 Klumpen af Honning og Blomsterstøv i de første er 

 det dobbelte eller tredobbelte imod, hvad den er i de 

 sidste. For de sidste Cellers Vedkommende beslaar 

 Føden kun af en saa sparsom Dynge Blomsterstøv, at 

 man spørger sig selv, hvad der skal blive af Larven 

 med denne magre Ration. 



Man skulde tro, at Osmien henimod Æglægnin- 

 gens Afslutning ikke tillægger disse sidstefødte, til 

 hvilke hun udmaaler baade Boligrummet og Provianten 

 saa sparsommeligt, nogen Betydning. De førstefødte 



