242 J. H. FABRE: INSTINKTETS MYSTERIER 



Prop, havde jeg oven i Købet forkortet nogle af Rørene 

 til den aldeles bestemte Størrelse, som var nødvendig 

 for kun to Celler af forskelligt Køn. 



Naa, disse korte Rør, som snart var af Glas, snart 

 af Planterør, blev tåget i Brug med samme Iver som 

 de lange Rør. Og hvad mere var — hvilket glimrende 

 Resultat! — deres Indhold, som altsaa var en Del af et 

 Ægiæg, begyndte altid med en Hun- og endte med en 

 Han-Kokon. Denne Orden var ufravigelig, hvad der 

 varierede, var Antallet af de indrettede Celler, det var 

 Forholdet imellem de to Slags Kokoner, som her var 

 større i den ene, der større i den anden Retning. Os- 

 mien er i Virkeligheden i samme Tilfælde som Murer- 

 bien overfor en gammel Rede, og den bærer sig da 

 ogsaa nøjagtigt ad som denne. Den deler sin Æglæg- 

 ning, den fordeler den i Serier, der er lige saa korte, 

 som den til Raadighed staaende Bolig fordrer det, og 

 enhver Serie begynder med Hunner og ender med 

 Hanner. Denne Deling i Partier, i hvilke begge de to 

 Køn er repræsenterede, og den anden Deling af hele 

 Æglægningen i kun to Grupper, den ene kvindelig, den 

 anden mandlig, naar Kanalens Længde tillader det, 

 kaster den ikke fuldt Lys over den Evne, som Insektet 

 er i Besiddelse af til at rette Æggets Køn efter Forhol- 

 dene i Boet? 



Vilde det være for dristigt til Rumforholdene at 

 føje andre Betingelser, der staar i Forbindelse med 

 Hannernes tidlige Fremkomst? 



Disse bryder Hul paa deres Kokoner to Uger eller 

 mere før Hunnerne, det er dem, der først giver Møde, 

 naar Mandeltræet blomstrer. For at befri sig og komme 

 ud til Nydelsen af Solen uden at forstyrre den Række 

 af Kokoner, i hvilke deres Søstre endnu sover, maa 

 de indtage den øvre Del af Rækken, og det er uden 

 Tvivl dfitte, der bestemmer Osmien til at ende enhver af 



