256 J. H. FABRE: INSTINKTETS MYSTERIER 



hver af disse maaler omtrent femten Millimeter i 

 Dybde. Intet kan være mere slaaende end Resultatet 

 af dette Forsøg, der blev foretaget i det første Klæk- 

 ningsaar i mit Hjem. De tolv Hulheder af mindsket 

 Dybde modtog alle Hanner, de to Hulheder, som var 

 ladet urørte, modtog Hunner. 



Det følgende Aar begyndte jeg Forsøget med en 

 Rede med femten Celler i, men denne Gang blev alle 

 Boligerne ved Rivejærnets Hjælp sat ned til den mindste 

 Dybde. Nuvel, alle disse femten Celler blev fra den 

 første til den sidste besat med Hanner. Man forstaar 

 jo nok, at hele Befolkningen i begge Tilfælde stammer 

 fra en og samme Moder, der var mærket og ikke tabtes 

 af Syne, saa længe Æglægningen vårede. Det Menneske 

 maa være meget vanskelig at tilfredsstille, som ikke vil 

 bøje sig for, hvad der fremgaar af disse to Forsøg. Men 

 hvis han endnu ikke er bleven overbevist, saa vil dette 

 naas ved følgende: 



Den trehornede Osmia slaar sig ofte ned i gamle 

 Sneglehuse, især i saadanne, som har tilhørt Helix 

 aspersa, og som er saa almindelige under Stenhobe og 

 i Revner i smaa Støttemure uden Mørtel. Hos denne 

 Art har Spiret en bred Runding, ligesom Osmien, 

 naar den trænger saa dybt ind, som den snoede 

 Kanal tillader den, linder den nødvendige Plads til Bo- 

 lig for en Hun, umiddelbart udenfor det Punkt, der er 

 uoverskrideligt som for snævert. Paa denne Bolig 

 følger andre, endnu rummeligere og alle til Hunner, 

 ordnede i en Række efter hinanden paa samme Maade 

 som i en lige Kanal. I den sidste Spiralvinding er Tvær- 

 maalet for stort til kun en Række. Derfor slutter der sig 

 her Længdeskillevægge til Tværskillevæggene, og heraf 

 bliver Følgen Rum, som ikke er lige store, og i hvilke 

 Hannerne er de fleste, medens der kun yderst ude findes 



