OSMIEHNE 257 



nogle Hunner. Følgerækken af Rønnene er altsaa hel- 

 den samme, som den vilde være i en lige Kanal af stort 

 Gennemsnit, i hvilken der ved Afskildring er irembragl 

 Underatdelinger i samme Højde. I en Snegleskal er der 

 Plads til sex, otte Celler. En omfangsrig og tyk Jord- 

 prop afslutter Reden ved Snegleskallens Munding. 



Da en saadan Rede ikke kunde byde os nogel nyt, 

 har jeg til min Sværm pillet Græs-Helixer (Helix cæspi- 

 tum) ud, hvis Skal, der er formet som en lille, oppustet 

 Ammonit, udvider sig lidt efter lidt og i sin brugbare 

 Del lige ud til Aabn ingen har et Tværmaal, som næppe 

 overgaar det, en af Osmiens Han-Kokoner har. Forøv- 

 rigt skal dens videste Parti, i hvilket en Hun nok vikle 

 kunne finde Plads, tåge imod en tyk Lukkeprop, under 

 hvilken der ofte er et stort, tomt Mellemrum. I Kraft 

 af alle disse Forhold kan Boligen næppe passe for 

 andre end Hanner, der er ordnede i Række. Den Sam- 

 ling Sneglehuse, som er nedlagt ved Foden af hver af 

 Kuberne, indeholder Stykker, som varierer temmelig 

 meget med Hensyn til Størrelse. 



Disse Sneglehuse er bleven tåget i Brug af mine 

 Gæster uden mindste Betænkning, maaske endog med 

 større Iver end Glasrørene, hvis skinnende Vægge maa- 

 ske nok kunde være Bierne imod. Nogle af dem blev 

 besat straks i Æglægningens første Dage, og den Osmia, 

 som havde begyndt med en saadan Bopæl, gik hurtigt 

 over til et andet Sneglehus i dets umiddelbare Nabo- 

 skab, til et tredie og fjerde, ja endog til andre, stedse i 

 Nærheden, indtii dens Æggestokke var udtømte. Hele 

 den samme Moders Familie blev saaledes indlogerel i 

 Helixskaller, som efterhaanden blev forsynet med Paa- 

 skrifter i Forhold til, som Arbejdet i dem blev fuld- 

 ført, og mærkede med Arbejderskens Tegn. Det var 

 kun et ringe Tal, der saaledes holdt sig til Helixerne 



Instinktets Mysterier. 17 



