KAALORMEN 273 



Ribber, og selv de bliver angrebet, bvis det Irækker 

 lidt ud med Fornyelsen af Fødemidlerne. Med den 

 Hurtighed vil et Centner-Kaalhoved ikke strække til i 

 en Uge for mit Menageri. 



Naar der er mange af de graadige Bæster, bliver 

 de til en Plage. Hvorledes skal vi beskytte vore Haver 

 imod dem? Paa Plinius', den store Naturforskers Tid, 

 satte man en Pæl midt i det Stykke Kaal, som skulde 

 beskyttes, og paa denne Pæl anbragte man en i Solen 

 hvidnet Hovedskal af en Hingst, Hovedskallen af en 

 Hoppe gjorde forøvrigt endnu bedre Gavn. Et saadant 

 Fugleskræmsel mentes at holde den opædende Yngel 

 borte. 



Min Tillid til dette Middel er meget ringe, 

 naar jeg nævner det, er det, fordi det minder mig om 

 en Fremgangsmaade, som benyttes i vor Tid, i det 

 mindste i mit Nabolag. Intet er saa sejglivet som det 

 absurde. Overleveringen har bevarel det antike Appa- 

 rat, om hvilket Plinius taler, samtidig med, at den har 

 forenklet det. I Stedet for Hestehovedskallen har man 

 sat en Æggeskal, som man anbringer paa en Stok, der 

 er stillet op mellem Kaalen. Det er en grumme let 

 Opstilling, og den er ogsaa af tilsvarende Virkning, det 

 vil sige, den er absolut Hg Nul. 



Med en Smule Godtroenbed forklares alt, selv det 

 vanvittige. Naar jeg spørger Bønderne, mine Naboer, 

 siger de: Virkningen af Æggeskallen er overordentlig 

 simpel. Sommerfuglene kommer for at lægge Æg paa 

 den, tiltrukne af dens Hvidhed. Stegte af Solen og uden 

 Næring paa delte ubehagelige Støttepunkt gnar de smaa 

 Larver til Grunde, og saa er der saa mange færre af 

 dem. 



Jeg bbver ved, jeg spørger, om de nogensinde har 



Instinktet* Uysterirr. 18 



