274 J. H. FABRE. INSTINKTETS MYSTERIER 



set Æghobe eller Ansamlinger af unge Larver paa de 

 hvide Skaller. 



— Aldrig, svarede de enstemmigt. 



— Naa, og saa? 



— Man har gjort saa tidligere, og vi bliver ved med 

 al gøre det samme som vore Forfædre uden yderligere 

 Undersøgelse. 



Jeg maa nojes med dette Svar, overbevist om, at 

 Erindringen om Hestehovedskallen, der var i Brug i 

 Fortiden, er uudryddelig som alle de andre landlige 

 Meningsløsheder, der er nedarvet gennem Aarhundre- 

 derne. 



Vi har i det hele kun ét Beskyttelsesmiddel: et Op- 

 syn, som flittigt undersøger Kaalbladene for med Tom- 

 melfingeren at knuse Ægfladerne og gøre det samme 

 ved Larverne med Fødderne. Intet er af den Virkning 

 som denne Fremgangsmaade, der dog kræver megen 

 Tid og megen Aarvaagenhed. Hvor megen Omhu for 

 at faa en god Kaal! Hvor meget skylder vi ikke disse 

 ydmyge Jord-Rodere, disse Adelsmænd i Pjalter, som 

 yder os, hvad vi skal leve af! 



At spire og fordøje, at opspare Reservebeholdninger, 

 af hvilke Sommerfuglen skal fremstaa, er det eneste, 

 en Larve har at gøre. Kaalormen giver sig hen til 

 dette med en umættelig Graadighed. Den gnaver uden 

 Ophør og fordøjer uden Stans, Dyrets suveræne Lykke 

 beror saa at sige paa dets Tarme. Der er intet, der 

 drager dets Opmærksomhed bort fra dets Æden, uden 

 det maaske skulde være nogle pludselige Spjæt, der 

 tager sig snurrigt ud, især naar flere æder for ens 

 Øjne Side om Side. Da hæver momentvis alle Ræk- 

 kens Hoveder sig pludseligt og sænker sig pludseligt igen 

 flere Gange med en automatisk Enighed, som vilde være 

 en preussisk Militærøvelse værdig. Skulde det være 



